Синтия Виктор
Само ти

Превод от английски: Красимира Игнатова, 1994

chitanka.info

Пролог

Линейката спря рязко пред болницата. Младата жена стенеше тихо под кислородната маска. Дрехите, косите, лицето й — всичко беше в кръв. Шофьорът изскочи, заобиколи тичешком колата и отвори задните й врати. Вътре двама санитари се грижеха за пациентката. Заедно с шофьора свалиха внимателно носилката и металните й крачета се отвориха автоматично.

Шест полицейски коли спряха рязко край тях и гумите им изсвириха. Двойната врата, която водеше към спешното отделение, се отвори и санитарите бързо вкараха количката вътре. Наоколо им се тълпяха полицаи, като си подвикваха и крещяха нещо в радиостанциите си.

Към тях се спуснаха лекари и медицински сестри. Щом ги видя, шофьорът на линейката извика:

— Водим трийсет и шест годишна жена, простреляна два пъти в корема.

Подкараха количката надясно, към приемното отделение на „Бърза помощ“, където медицинският екип се хвана незабавно на работа. Един разряза припряно напоените с кръв дрехи и ги свали. Друг се надвеси над жената, за да проконтролира затрудненото й дишане.

Джефри Харт, ръководителят на екипа, вече я преглеждаше, преценяваше, вземаше решения.

— Направете изследванията — извика той с привидно спокойствие, напрежението се долавяше единствено в гласа му. — Искам пълна кръвна картина, група, време на съсирване, лимфоцити. Трябва да я подготвим за операция.

Жената на носилката наблюдаваше мълчаливо контролирания хаос край себе си, после уморено затвори очи.

— Сестра — продължи Харт, — подготви банка кръвен серум, като вкараш в нея и шестнайсет кубика от стимулатора на сърдечния мускул.

— Добре — отвърна една от сестрите.

— Дамероф не е ли излязъл още от операционната?

— Привършва последния си случай — отговори друга сестра. — Люси отиде да му предаде.

Харт кимна мрачно.

— Надявам се, че е готов. А, ето я, идва. Хайде, размърдайте се!

Доктор Бенджамин Дамероф стоеше пред мивката на втория етаж в болницата и търкаше с четка ръцете си. Тъй като току-що бе привършил предишната операция, бе успял само да свали престилката и ръкавиците, но все още беше с хирургическата шапка и маската. Предишната операция бе продължила три часа и бе предшествана от дълъг изтощителен ден. Сега пък го чакаше двойно огнестрелно нараняване. Направо беше изтощен, а някога бе работил по трийсет и шест часа без прекъсване и се бе справял чудесно. Хайде, Дамероф — каза си, — рано ти е да се размекваш.

След като привърши, се отправи към Четвърта операционна зала. Докато сестрата му помагаше да сложи гумените ръкавици, той вдигна глава и видя, че пациентката вече е на операционната маса. Изглежда, все още бе в съзнание. Анестезиологът се бе надвесил над нея и й говореше нещо в интензивното отделение — довършваше точно той, когато Бен се приближи.

Другият лекар му направи път. Жената бе покрита със зелени чаршафи, но те вече бяха напоени с кръвта й. Някой бе измил лицето й и то изглеждаше още по-бледо на ярката светлина на лампите в операционната зала. Затворила очи, тя лежеше неподвижно, докато анестезиологът я подготвяше за пълната упойка. Бен я погледна право в лицето и рязко отстъпи назад, сякаш го бяха зашлевили:

О, не! Не, не и това, моля те, Господи, не!

Не можеше да е истина. Това не беше тя и кръвта й не изтичаше пред очите му.

Той не можеше да я оперира. Някой друг трябваше да се заеме с тази работа.

Обърна се, стиснал юмруци. Не, нямаше време. Сам трябваше да свърши това.

Дишането му стана учестено и неравно. Не желаеше да я вижда, камо ли да бъде отговорен за живота й. Обърна се отново, за да я погледне, и за момент остана като парализиран.

Сякаш усетила погледа му, ранената размърда клепачи и отвори очи. Макар да беше изтощена от загубата на кръв и да усещаше въздействието на упойката, тя се вгледа в лицето му, полускрито зад маската, и зениците й се разшириха от изумление. В тях лекарят видя още нещо, но не разбра какво означаваше то.

Очите й започнаха да се затварят, победени от упойката, и жената промълви:

— О, Боже, това си ти!

1

1966 година

Зубрачите, господин и госпожа Умници!

Карлин чуваше злобния шепот, докато стоеше пред съучениците си от трети клас. Знаеше, че думите им се отнасят за нея и за Бен Дамероф. Както обикновено двамата бяха финалисти в ежеседмичното състезание по правопис и това предизвикваше омразата на другите деца. Съучениците им бяха започнали да ги дразнят още от първи клас, защото, докато останалите все още се бореха с азбуката, двамата с Бен вече поглъщаха цели книги.

— Чужденец. Ч-У-Ж-Д-Е-Н-Е-Ц.

Карлин гледаше право пред себе си, докато изговаряше думата буква по буква. Нямаше да им достави удоволствие, като покаже, че е обидена.

Знаеше, че е умна. Никога не учеше, никога не запаметяваше дадените от учителката списъци с думи с особено труден правопис, никога не повтаряше на глас таблицата за умножение, както настояваше госпожица Гордън и въпреки това неизменно се справяше добре в клас, но затова пък този факт като че ли подлудяваше учителите. Имала толкова голям „потенциал“, повтаряха на всяка родителска среща те. Само ако беше „по-прилежна“. Бен беше по-различен — учеше по-упорито.

Погледна крадешком към него, той тъкмо произнасяше буква по буква думата „химия“. Беше вперил поглед право в учителката, сякаш не забелязваше ничие друго присъствие.

Бен Дамероф не беше просто съученик. Той бе брат на най-добрата й приятелка. Наташа Дамероф, само с една година по-малка от тях, тя бе винаги с Карлин от… ами откакто се помнеше. Семейство Дамероф и семейство Скуайър живееха в два съседни апартамента на Риървю Пръджект и Карлин прекарваше почти толкова време в дома на Наташа, колкото и в дома на своите родители. Но макар да обичаше момиченцето като своя сестра, Бен бе способен да я влуди. Не защото се държеше лошо с нея. Не, той просто не й обръщаше почти никакво внимание. Само когато другите деца се изправяха срещу тях, двамата се съюзяваха. Но дори и в такива случаи той успяваше да я вбеси. На нея й се искаше да се нахвърли отгоре им, да им отмъсти. Докато отношението им като че ли изобщо не притесняваше Бен.

Точно тази негова черта я влудяваше. Той бе толкова сигурен в себе си, проявяваше изключително самообладание. Учителите го обичаха, Наташа го обожаваше, майка му живееше заради него и Карлин просто не можеше да устои на изкушението при всяка възможност да накърнява съвършенството му.

Разбира се, за нея дори беше по-добре, че с Бен Дамероф бяха в един клас. В противен случай тя щеше да бъде единственият обект на подигравки от страна на съучениците. А те наистина не бяха справедливи. Карлин разчиташе единствено на инстинкта си. Бен беше този, който съчетаваше ума с дисциплината. Затова, когато ставаше дума само за тях двамата, не можеше да има спор. Той побеждаваше винаги. Не това я притесняваше. Ако братът на Наташа не беше една стъпка пред нея, най-вероятно никой в класа нямаше да разговаря изобщо с нея.

— Думата е „фалшифицирам“.

Госпожица Гордън се обърна към Стивън Маркс, единственият друг ученик, който бе достигнал до финала в състезанията по правопис. Карлин изпита известно задоволство, когато той се обърка. Днес по обяд Стивън се бе хвалил, че тази седмица ще победи. Освен това той даваше малки подаръци на учителката, като че ли щяха да му се паднат по-лесни думи, ако тя носеше глупавата му евтина барета. „Това да му е за урок“ — помисли си момиченцето, докато той се връщаше на мястото си.

Обърна поглед към Бен, но неговото внимание, изглежда, бе привлечено от дърветата навън. Ако питаха нея, той дори не си даваше сметка, че в стаята с него има и други хора.

Докато Бен изговаряше правилно „фалшифицирам“, тя му направи физиономия. Той я забеляза, но единствената му реакция бе пренебрежителното повдигане на едната вежда.

— Бен, Карлин, очевидно оставате само двамата — заяви учителката, без да обръща внимание на хапливата забележка „както обикновено“ на Фреди Морър, който стоеше в дъното на стаята.

— Думата е „гургулица“.

Госпожица Гордън се обърна към Карлин.

Тя се поколеба. Имаше ли „о“ в нея? Можеше да се закълне, че си спомня нещо такова, но не бе учила списъка, така че не бе сигурна.

— Г-О-Р-Г-У-Л-И-Ц-А — произнесе най-сетне тя.

— Съжалявам, скъпа — рече учителката и се обърна към Бен.

— Г-У-Р-Г-У-Л-И-Ц-А — не излъга надеждите й той и не слезе толкова ниско, че да злорадства, когато тя отиде да го поздрави.

— Е, двамата се справихте прекрасно — отбеляза учителката, когато двете деца се върнаха по местата си.

— Човек ще рече, че са най-умните в целия свят, а не в цялото училище — подигра се едно момче от третата редица.

— Е, ученици — смъмри ги госпожица Гордън, — трябва да сте доволни, че деца от вашия клас се справят така блестящо.

При тези думи Бен и Карлин се спогледаха. По изключение този път досадата им бе обща.

— Откъде знаеше как се пише „гургулица“? — попита Карлин, когато тримата с Наташа и Бен стояха в училищния двор в края на учебния ден. — Ти дори не беше на училище, когато преговаряхме тези думи.

— Аз си правя труда да уча — отвърна той.

Момичето забеляза погледа, който той хвърли към сестра си, за да види дали бе усетила намека за отсъствието му от училище предишния вторник.

Наташа не показа нищо такова, но приятелката й бе сигурна, че подтекстът не е останал скрит за нея. Всички съседи знаеха, че Бен е слабостта на Кит Дамероф. От нея не можеше да се чуе друго, освен „Бен това“ и „Бен онова“.

Карлин не бе виждала никога Кит да се държи зле с дъщеря си, но когато станеше дума за нещо наистина забавно, то беше само за майката и любимия й син. Бащата на Карлин бе срещнал двамата миналия вторник точно когато се качвали в колата, готвели се да пътуват за Олбъни, който беше на почти час път. Там се прожектираха филми цял следобед. Наташа също би се зарадвала на подобно развлечение, но тя даже не бе поканена.

Момичето сякаш дори не се сърдеше на майка си за това вечно пренебрегване, а брат си поставяше на пиедестал. Карлин обаче бе убедена, че този факт го смущава. Беше толкова нечестно. „О, трябва да се възпротивя срещу това положение“ — реши Карлин, неспособна да изпусне и най-малката възможност да подразни Бен.

— Та колко пломби ти направиха? — попита тя. Знаеше, че Кит бе извинила в училище сина си с посещение при зъболекаря.

Момчето я изгледа ядосано, но нямаше какво да отговори, без да нарани сестричката си.

— Не знам за какво говориш — отвърна най-сетне той и избърза няколко крачки пред двете момичета.

Карлин знаеше, че е жестока, но не можеше да се въздържи.

— Говоря за вторник… когато майка ти те заведе на зъболекар. Какво ти правиха, че беше нужен цял ден? Трябва да е било нещо огромно.

— Единственото огромно нещо е грозната ти физиономия — отговори Бен.

— Но не чак колкото големите ти грозни крака — изсмя се момичето.

Наташа запуши уши с длани, не можеше да понася вечните препирни между двете същества, които обожаваше. Разбираше, че по някакъв начин се опитваха да я защитят. Жалко, че не беше умна като брат си или смела като приятелката си. Може би ако беше поне едното от тези две неща, майка й щеше да я харесва повече и тогава нямаше да се нуждае от такава защита.

Не можеше да понася, когато двамата започнеха да си крещят.

— Моля ви, престанете с тези кавги! — възкликна тя, почти готова да се разплаче.

Карлин веднага спря да дразни Бен. Не желаеше да измъчва Наташа. Но споровете с Бен бяха толкова забавни. Освен това нямаше намерение да му позволи да се отърве така лесно. Просто трябваше да намери начин да го вбеси, без това да измъчва сестра му.

И почти веднага я осени страхотна идея как да влезе под кожата му.

— Знаеш ли, Бен, пуснали са нови камиончета в магазина — заяви тя, тъй като знаеше прекрасно слабостта му към вносните колички.

Те струваха прекалено скъпо, за да може дори да се надява за тях.

— И какво от това? — тросна се момчето, но усети, че тя крои нещо.

— Можеш просто да си вземеш едно — прошепна в ухото му Карлин, защото знаеше, че той никога, ама никога не би и помислил за такова нещо.

— Да не си полудяла — отвърна той и й обърна гръб, както бе очаквала да направи.

— Аз поне не съм бъзла — подразни го тя.

— И аз не съм бъзльо, просто не съм идиот като теб!

— Ако наистина не те е страх да го сториш, ще трябва да го докажеш — заяви и додаде вълшебните думички: — Хайде, предизвиквам те!

Лицето му пламна. Карлин Скуайър го вбесяваше. Нямаше да направи нещо толкова глупаво. Да се краде бе опасно и незаконно. Знаеше, че трябва просто да продължи да си върви, да се прибере у дома и да не й обръща внимание до края на деня. Не, до края на живота си. Но изреченото от нея го преследваше. „Предизвиквам те“ — тези две думи имаха особено значение в тяхната несекваща борба. Те бяха най-силното им оръжие, до което прибягваха само в краен случай.

— Ще го направя, защото искам, а не защото ти си ми казала — сопна се той и се запъти към магазина.

Застана на вратата на магазина и се загледа в Джакоб Далримпъл, той тъкмо премиташе зад касата. Гневът му към Карлин бе изместен от чувство за вина. Най-сетне тръгна към мястото, където бяха изложени количките и камиончетата. Движеше се като насън. След като надникна за последен път, за да се увери, че господин Далримпъл не го наблюдава, Бен протегна ръка, грабна светкавично една от количките и я пъхна в джоба си, без дори да провери какво е взел.

Едва когато излезе навън и погледна към яркочервеното камионче марка „Мерцедес“ в дясната си ръка, изпита удоволствие от стореното. Но това бе нередно! Никога повече няма да го правя — закле се наум той.

Срамът обаче не помрачи задоволството му, докато наблюдаваше изражението на Карлин. Наташа ги поглеждаше уплашено. Знаеше, че само след секунди двамата щяха да започнат отново.

— Ела, Карлин — побърза да каже тя, преди приятелката й да е изрекла нещо гадно на брат й. — Ела да играем.

И я дръпна към алеята, която водеше към входа на техния блок, знаеше, че Бен щеше да остане поне час долу, за да играе баскетбол с някое от съседските момчета.

— Не мога днес — отговори Карлин, след като най-сетне успя да отдели очи от ликуващото лице на Бен. — Татко ще ме води в зоопарка. Но ще се кача горе с теб.

Момчето ги проследи с изпълнен със съмнение поглед. Бащата на Карлин беше без работа от няколко седмици и всеки ден уж щеше да я води някъде. Но досега не бе изпълнил нито веднъж обещанието си.

Не че го интересуваше дали на Карлин ще й бъде неприятно или не, разсъждаваше той, докато вървеше към игрището. Просто Джей Ти Скуайър му се струваше голям нехранимайко. Двете семейства бяха много близки. Практически всеки уикенд ходеха заедно да играят боулинг или в някой китайски ресторант. Бен обаче така и не можеше да разбере защо родителите му се занимават с Джей Ти. Той вечно разправяше безкрайни истории, изпълнени с хвалби за собствената му особа, и носеше ярки пъстри вратовръзки и обувки с широки носове. Но доколкото бе осведомен, никога не се задържаше на една и съща работа повече от няколко месеца и никога не изпълняваше обещанията, които даваше на дъщеря си.

Момчето бе сигурно, че когато се прибере вкъщи, ще завари Карлин в дневната да играе на някоя глупава игричка със сестра му. Стана му мъчно за нея, но само докато си спомни колко я мрази.

— Прибрах се — извика Карлин, щом отвори входната врата.

Както обикновено разтегателният диван, на който спеше, бе събран, завивките — прибрани и всичко бе подредено безупречно. Лилиан трябваше да се справя с доста ограничени средства, но полагаше големи усилия, за да поддържа апартамента си.

— Здравей, скъпа — дочу се гласът на майка й откъм кухнята. — Влизай. Направих мляко с какао, а шоколадовите курабийки са още топли.

Момичето влезе в кухнята, без да си съблече палтото.

— Страхотни са — рече тя, като взе една курабийка от тавата. — Аз обаче нямам много време. Зоопаркът затваря в пет и половина, така че с татко имаме само два-три часа. А малката зебра, която се роди преди две седмици, я пускат навън всеки следобед около четири часа, така че ще трябва да побързаме.

В този миг забеляза изражението на майка си.

— Какво има? — попита.

Преди Лилиан да успее да отговори, баща й влезе в стаята. Момичето забеляза веднага как бе облечен: с най-хубавия си сив вълнен панталон, морскосин блейзър и копринена вратовръзка на червени и сиви райета. Очевидно се бе обръснал току-що, а от него се носеше ухание на „Оулд Спайс“.

— Ще видя прекрасните си момичета, когато се върна — заяви той и взе палтото си от камилска вълна.

— Какво искаш да кажеш, татко? — попита Карлин, като остави курабийката. — Нали двамата щяхме да ходим в зоопарка? Мама също може да дойде, ако иска.

В гласа й прозвуча отчаяние. Може би ако кажеше верните думи, щеше да го накара да изпълни обещанието си.

— Наистина, мамо, идваш с нас. Ще си прекараме страхотно. Ще видиш.

Погледна умолително родителите си, но срещна погледа само на майка си. Точно в този момент баща й излезе от апартамента.

— Доскоро — извика той, изпрати въздушна целувка на дъщеря си и махна на съпругата си.

Вратата се затръшна след него. Карлин остана като закована на мястото си. Забеляза разстроената физиономия на Лилиан, но не каза нищо. Не искаше да я накара да се почувства още по-зле. Все ставаше така, че тя трябваше да се извинява заради поведението на своя мъж.

Младата жена седна до дъщеря си и й подаде друга курабийка.

— Татко трябва да излезе със свои колеги. Нали познаваш Боб и Тим от последната му работа. Те може да го насочат към някое свободно място.

Карлин не каза колко неубедително звучеше това оправдание. Виждаше, че майка й вече сама бе осъзнала това. Лилиан се изправи и се приближи до мивката, където бе оставила три големи картофа, за да ги измие. Взе единия от тях и го върна в хладилника, преди да сложи другите във фурната.

— В крайна сметка — рече тя — в момента сме доста закъсали за пари. Щеше да бъде добре, ако той си стоеше вкъщи малко повече, за да успеем да спестим нещичко.

Думите й подразниха момичето. Бас държа, че не смее да каже нищо от това на татко — помисли си то. — Бас държа също така, че прекарва по цял ден над пуловера, който му плете за Коледа.

Карлин проследи с поглед майка си, която отиде в дневната, седна в кафявото си кресло, протегна ръка към кошничката в краката си и естествено, измъкна няколко кълбета ярка прежда и започна да плете. Всяка година правеше нещо специално за Джей Ти. Този път това трябваше да бъде вълнено поло в червено, бяло и зелено, с изобразени елен и шейна. Работеше над него вече месец и половина.

Всичко това се стори прекалено на дъщеря й, която заяви:

— Отивам у Наташа.

Дори да бе забелязала недоволството й, Лилиан не го показа.

— Остави си достатъчно време за домашните — бяха единствените й думи, преди момичето да затвори вратата зад себе си.

2

1969 година

Лилиан Скуайър завърза червено-белите си обувки за боулинг. Облегна се на твърдия пластмасов стол край пистата и в този момент забеляза съпруга си, който се смееше в компанията на Кит Дамероф, докато избираха топки в далечния ъгъл. Смехът им се носеше из ярко осветеното, шумно помещение. Лилиан видя как мъжът й внезапно прегърна събеседничката си през кръста и я завъртя в някакъв въображаем танц, двамата се ухилиха до уши на собствената си глупост.

Съпругът на Кит, Ленард Дамероф, който все още сменяше обувките си, седеше до Лилиан. Той също вдигна поглед точно навреме, за да види как съпругата му танцува весело сред играчите на боулинг. Изправи се на стола си и се усмихна леко.

— Тези двамата е трябвало да се оженят един за друг, а не за нас — рече той.

Тази вечер душата на компанията отново бяха Джей Ти и Кит. Така бе откакто се сприятелиха, скоро след преместването на семейство Дамероф в Уестърфийлд.

Тъй като двете двойки живееха на една и съща площадка и вратите на апартаментите им бяха една срещу друга, съпругите се бяха запознали и сприятелили набързо. Не след дълго добиха навика да излизат заедно всяка втора или трета съботна вечер. След раждането на Бен и Карлин започнаха да ценят дори още повече тези вечери, макар Лилиан и Ленард често да се впускаха в сериозни разговори, докато техните половинки пускаха неуморно глупави шегички.

На Лилиан и Ленард можеше да се разчита: те планираха вечерите, правеха резервациите и плащаха сметките. Джей Ти и Кит осигуряваха вълнението и смеха, предлагаха излети до различни градове, превръщаха даже ежемесечната вечер в залата за боулинг в нещо като парти със своите шеги и оживеност. Всички знаеха, че флиртът им не бе нищо повече от безобидна закачка. Въпреки това Лилиан се чувстваше доста безлична в сравнение с красивата Кит.

— Готова ли си да ги напердашим, Лил? — Джей Ти взе наведнъж двете стъпала до своята съпруга, която тъкмо разграфяваше листа за резултатите. Ухили й се до ушите. — Чувствам се в страхотна форма, скъпа. Не могат да ни бият.

Лилиан се усмихна в отговор. Тази вечер той й се струваше особено красив. Безупречно изгладената тюркоазнозелена риза за боулинг контрастираше с лъскавата му черна коса. Винаги се бе старала особено много при гладенето на тази риза. Знаеше колко важно бе за него да изглежда добре при играта на боулинг. Той вярваше искрено, че немарливият вид се отразява отрицателно на играта му. Всъщност вярваше, че всичко в живота му се влияе от външния му вид и следователно тя трябваше да полага особено големи усилия за прането и гладенето на дрехите му. Но това бе цената, която трябваше да плати, задето имаше такъв привлекателен съпруг.

Кит Дамероф се приближи до мъжа си, стиснала топка за боулинг в двете си ръце.

— Хайде, Ленард, нали няма да им позволим това. Нека им покажем как се играе.

След това зае позиция, съсредоточи се върху кеглите в далечния край на пистата и набърчи чело, готова да хвърли топката. Тесните розови панталони и ярката блуза на цветчета, завързана под пъпа, очертаваха стройната й фигура. Огненочервената й коса бе завързана на опашка. Стисна съсредоточено ярко начервените си устни. Лилиан Скуайър сведе поглед към бялата си памучна блуза, пъхната в колана на скромната сива пола. Щом вдигна глава, забеляза, че Ленард също съзерцаваше съпругата си с блеснали от любов очи.

Кит направи три стъпки напред и пусна топката. Застина в очакване, стиснала ръце, докато тя се търкаляше по пистата и трополенето й премина в грохот при падането на кеглите. Когато и последните две от тях се залюляха неуверено и най-сетне тупнаха на пода, младата жена размаха победоносно ръце. Ленард се изправи и заръкопляска. Джей Ти захвърли възмутено на масата листа, върху който пишеше резултатите.

— Какъв удар! — усмихна се на съпруга си Кит. — Така се започва една игра, нали, скъпи?

Той отвърна на усмивката й.

— Точно така. Продължавай в този дух.

Тя хвърли още една топка, след което се върна при другите. Прегърна Ленард, разроши косите му и се усмихна.

— Не е зле, нали, за една такава несръчна особа?

Съпругът й я погледна и се засмя.

— Кит, последното, от което имаш нужда, е фалшива скромност. Играта ти става все по-добра.

Кит седна, доволна, че е успяла да накара мъжа си да се позасмее. Той обичаше вечерите, прекарани в игра на боулинг заедно със Скуайърови, не беше така мрачен, когато идваха тук.

Джей Ти се присъедини към тях, след като мина на свой ред, очевидно недоволен от себе си, задето бе съборил само пет кегли. Ленард не се прояви много по-добре.

— Твой ред е, Лил — обърна се към съпругата си Джей Ти. — Не позволявай името Скуайър да се опозори.

Лилиан бе изключително добра в тази игра, но нервността й пролича, като се изправи.

— Ще се постарая, Джей Ти.

Всички наблюдаваха мълчаливо как събори седем кегли.

— Отпусни се и ще свалиш и другите — провикна се мъжът й.

Тя се намръщи и зачака да получи топката си.

— Момчета, какво ще кажете да изпием по една бира? — предложи Кит.

— Ах — рече замечтано Джей Ти, — вече имам съпруга, която играе боулинг като шампионка, а ето, че сега друга жена ми предлага бира. Само ако можехме да имаме по две съпруги, а, Ленард? От това се нуждае всеки мъж.

Кит насочи незабавно поглед към своя съпруг. Той настръхна едва забележимо и тя побърза да се пошегува:

— На теб и хиляда съпруги няма да ти стигнат, Джей Ти. Та какво казахте за бирите? Предложението скоро няма да бъде валидно.

— Добре, благодаря, Кит — Джей Ти извади портфейла си и й подаде десетдоларова банкнота. — Донеси и нещо за хапване, след като ще ходиш нататък. Вземи гевречета или нещо друго.

— Връщам се веднага — намигна на Ленард. — Не им позволявай да ни мамят, докато ме няма, скъпи.

Тръгна към барчето, печално усмихната. Как бе станало така, че Джей Ти да каже точно това от всички възможни неща… Нямаше откъде да знае за семейството на Ленард. Двамата не бяха споделяли с никого от Уестърфийлд.

Не, никой в този град не знаеше истината за бащата на Ленард, Ед Дамероф. Разбира се, магазините му им бяха известни. Стотици хиляди хора в този и в още дванайсет други щата знаеха за неговата верига магазини за деликатеси. След като бе емигрирал в Америка през двайсетте години на века, Янкел Дамероф бе сменил името си на Ед и отворил малко дюкянче за деликатеси в Олбъни. За по-малко от десет години бе спечелил достатъчно пари, за да премести магазина в един от най-добрите квартали в града. Той се прочу с разнообразието от необичайни храни с екзотичен или пикантен вкус, които караха хората да се отбиват, за да си купят четвърт килограм пушена сьомга или кисела херинга. Клиентите вземаха кутия от това или бурканче от онова и не след дълго Ед разбра, че щандът с деликатеси бе най-печелившият.

Когато реши, че се нуждае и от втори магазин, той премахна много от основните храни и се съсредоточи върху деликатесите, бурканчета хайвер, вносни бисквити и конфитюри, специални видове горчица, както и прочутата му пушена бяла риба. През следващото десетилетие продължи да разширява бизнеса си, като се придържаше към сравнително малки магазини. Идеята беше всеки да има своя индивидуална особеност, която същевременно отразява нещо от личността на управителя. Когато през 1955 година Кит срещна Ленард, само в северозападната част на страната имаше повече от петнайсет такива магазина. Сега вероятно броят им се бе увеличил поне двойно. Нещата обаче се бяха променили, в момента всички магазини се управляваха абсолютно по един и същ начин, затрупани с учудващо разнообразие от стоки на изключително високи цени. Те сякаш вече нямаха предишния си характер, бяха изгубили уникалността си, но каквато и да бе новата формула, тя работеше.

Не че Кит вече бе запозната с операциите на империята на Ед. Това име дори не трябваше да се споменава в техния дом.

Каква разлика с времето, когато Ленард бе работил за баща си. Младата жена помнеше как бе издигал на пиедестал този набит мъж с приятна външност, гръмък глас и силен характер. Ленард имаше такова желание да му се хареса, работеше неуморно, бе незаменим в управлението на бързо разрастващата се верига от магазини. Бе напуснал колежа, за да може да се учи, без да губи време непосредствено от самата работа, решил, че живият опит би бил по-добър от каквато и да било диплома. Работеше прилежно в продължение на дълги, усилни дни, търсеше начини да направи магазините по-добри, по-чисти, по-приветливи.

Работата му бе станала причина да се запознае и с Кит. Макар да прекарваше по-голямата част от времето си в магазина в Олбъни, когато в Рочестър отвориха нов, той започна да пътува редовно дотам, за да помага на новия директор да го вдигне на крака. В края на дългия работен ден обикновено спираше да вечеря в Утика и да прекара нощта в мотела „Пайнлейк“, където Кит работеше като камериерка.

В началото тя изобщо не го забелязваше. Беше прекалено погълната от собствените си проблеми, за да обръща внимание на клиентите на мотела. Бе загубила родителите си един след друг в продължение на шест месеца. Тогава тя бе на седемнайсет години и тъй като сестра й също бе починала, трябваше да се издържа съвсем сама. Напоследък работните места ставаха като че ли все по-малко и тя се бе вкопчила отчаяно в сегашната си работа. Всеки момент очакваше да я изгонят от мебелирания апартамент, в който живееше под наем. Шефът й, господин Харди, или повтаряше, че е глупачка, която не заслужава честта да работи за него, или използваше всяка възможност да я натиска, когато се озовяха насаме в някой от слабо осветените коридори. Ужасната му усмивка и противният му шепот не излизаха от ума й: „После ще има още!“

Колкото и да се стараеше, той винаги намираше за какво да я критикува. Най-накрая младото момиче бе започнало да се пита дали наистина не е чак толкова глупаво, колкото твърдеше господин Харди. В стремежа си да му се хареса тя беше винаги учтива и мила, но се опасяваше, че в същото време така го окуражава да я опипва. Безкрайно притеснена да не изгуби работата си, нощем се мяташе в леглото, а денем се влачеше изтощена. Вроденият й оптимизъм започваше да отстъпва пред отчаянието.

Точно тогава в живота й се появи Ленард Дамероф. За пръв път двамата се заговориха, когато един ден тя влезе по погрешка в стаята му, като мислеше, че вътре няма никого. Тя се извини, а той кимна и каза, че всичко е наред. След това започнаха да се усмихват, когато се срещаха, после — да се поздравяват, и най-накрая Ленард й бе предложил да отидат да изпият по чаша кафе, когато не е на смяна. Още в началото бе разбрала, че е джентълмен. Постепенно бе започнала да очаква с нетърпение посещенията му, които ставаха веднъж на няколко седмици, спокойните разговори и ненатрапчивото му съчувствие. Бе успяла да му разкаже живота си, да сподели с него за самотата си и за страховете си за бъдещето. Постепенно се сближаваха. Вече се държаха за ръце и се целуваха за лека нощ. Кит усещаше, че младият мъж се привързва към нея, и й се струваше, че черпи сила от неговото присъствие.

Успокоена от съзнанието, че Ленард бе тук за нея, тя откри, че жестоките думи и авансите на господин Харди вече нямаха значение за нея. Странно, но безразличието й като че ли го накара да изгуби интерес към нея. За своя изненада Кит започна да пее, изпълнена с щастие, докато чистеше праха и бършеше пода.

Двамата с Ленард се познаваха вече почти от година, когато той й предложи да се оженят. Беше седнал срещу нея в ресторанта, където отиваха обикновено за десерта и кафето след вечеря.

— Ти си истинско бижу, Кит — бе казал тихо той, — но не го знаеш и тук не би могла да блеснеш. Искам да те отведа у дома с мен, да ти осигуря живота, който заслужаваш.

Очите й се напълниха със сълзи на благодарност. Той беше толкова солиден. Щеше да й бъде като котва — добър съпруг и баща, който щеше да се грижи винаги за нея.

— Ти си моят принц — прошепна с усмивка тя, — моят спасител. Звучи старомодно, но е истина.

Ленард се усмихна и взе ръката й.

— Нямам нищо против, дори да е старомодно. Ще направя всичко възможно, за да го оправдая.

След като се ожениха и се установиха в Олбъни, Кит попита младия си съпруг дали може да работи за баща му. Отначало той не бе съгласен.

— Но скъпи — възпротиви се тя, — аз съм свикнала да работя и искам да участвам в семейния бизнес поне докато ни се роди дете. Моля те, позволи ми!

Той се бе намръщил.

— Не виждам защо съпругата ми трябва да работи. Моята заплата е достатъчна, за да ни издържа.

В крайна сметка се бе съгласил и Кит с радост бе започнала работа. Ед я плашеше малко с кънтящия си глас и острия си език, но изглеждаше доволен от нея дотолкова, че дори я забелязваше. Когато не я караше да се чувства нервна, тя обичаше да бъде край него, да го слуша, да се учи, изпълнена със страхопочитание към опита и решителността му, с които разрешаваше всеки проблем. Започна да споделя благоговението, което изпитваше Ленард към него, и желанието им да правят непрестанно подобрения в магазина ги държеше будни до късно през нощта, за да обсъждат ценообразуването или стокооборота. В крайна сметка онзи, който слагаше неизменно край на оживените им дискусии, бе младият мъж, с настояването, че съпругата му се нуждае от сън.

— Отнасяш се към мен така, сякаш съм от кристал, който може да се счупи всеки момент — мърмореше тя в такива случаи.

Той я прегръщаше и я привличаше към себе си.

— Ти си нежно цвете и аз трябва да се грижа за теб.

— А пък ти си се побъркал — смееше се младата жена, цялото й същество преливаше от удоволствие. — Но аз те обичам и такъв.

— Надявам се да е така — отвръщаше тържествено Ленард. — Защото ти си светлината на моя живот.

Кит имаше чувство, че сърцето й ще се пръсне от любов и от щастие, че може да бъде вярна на този прекрасен човек до края на живота си.

Но това щастливо време бе останало сякаш на милиони години назад. Всичко се промени скоро след като започна да работи в магазина. Разбира се, никога нямаше да забрави деня с фаталния телефонен разговор. Тя стоеше зад тезгяха с хлебни изделия, обвита в апетитния аромат на топъл хляб, и разговаряше с местен репортер, който искаше да напише статия за Ед Дамероф.

— Да, очаква се три нови негови магазина да отворят врати през идната година — тъкмо обясняваше тя, когато телефонът на стената зад гърба й започна да звъни. — Извинете ме.

Пребледня като платно, щом чу новината, изтърва слушалката и хукна да търси съпруга си. Когато го намери пред бюрото му в офиса, лицето й бе обляно в сълзи.

— Какво има?

Младият мъж скочи и тръгна към нея.

— О, Ленард, татко — избъбри тя. — Баща ти. Сърдечен удар…

Мъката на Ленард, причинена от смъртта на баща му, бе разбила сърцето й. Никога нямаше да забрави смазващата го тъга през онези първи дни след загубата. Но след това последва още по-голям кошмар. Съпругът й, естествено, бе предполагал, че Ед ще остави своята търговска верига на него. И той наистина бе оставил всичко на сина си, но това не бе Ленард. Ставаше дума за някакъв друг син, за чието съществуване младият мъж дори не бе подозирал.

Оказа се, че през всичките години, през които Ед е бил женен за майка му, Роуз, той е имал втора съпруга и семейство в Пофкийпси. Двете семейства не знаеха нищо едно за другото. Вярно, Ед пътуваше много, по работа, както твърдеше, но Ленард и майка му не можеха да си обяснят как така бе успявал да опази тайната толкова дълго време. От другата си жена, Бети, той имаше син, по-голям от Ленард, който в момента учеше в Принстън и наследяваше магазините. Останалите недвижими имущества се падаха на Бети. Роуз получаваше само десетте хиляди долара от общата им банкова сметка и къщата, която бе открай време на нейно име и бе напълно изплатена.

Майка и син не можеха да разберат какво става, досегашният им живот като че ли никога не бе съществувал. Очевидно не познаваха изобщо мъжа, с когото бяха живели. Всички спомени от миналото вече бяха пречупени през призмата на настоящето и сякаш не бе предостатъчно да кажат, че той се бе оказал един напълно непознат човек за тях. На всичкото отгоре поради причина, която така и не разбраха, Ед ги бе предал и ги бе изоставил. Кит се измъчваше заради съпруга си, докато наблюдаваше опитите му да утеши майка си.

Другият син не искаше да има нищо общо нито с Ленард, нито с Роуз. Кратко и ясно даде да се разбере по време на единствения им телефонен разговор, че не бяха добре дошли в нито един магазин от голямата верига.

Само за една нощ животът на младата двойка се промени из основи. Заплатата на Ленард бе солидна, така че си бяха купили голяма къща с двор, простиращ се на площ два акра в Коулвил. Кит, която разполагаше с пълна свобода, се забавляваше с обзавеждането на новия им дом. Изведнъж парите станаха сериозен проблем, тъй като Ленард нямаше друг източник на доходи. Къщата сега се бе превърнала в ужасяващ разход. Младата жена можеше само да стои безпомощно край своя съпруг, който потъваше във все по-дълбока депресия.

Той се опита да започне отначало. Да продава на дребно бе единственото, което бе правил, затова освободиха къщата, преместиха се в друга, доста по-малка, а с парите от продажбата и част от спестяванията си купиха магазин за захарни и сладкарски изделия в Уестърфийлд. Заредиха го с всевъзможни сладкиши и най-добрите шоколади, както и с вестници, списания, канцеларски материали и най-разнообразни пури и лули. През първите месеци Ленард бе изпълнен с решимост. Той щеше да се справи сам. Младата му жена бе безкрайно щастлива, тъй като той отново се изпълни с живот.

Бизнесът им така и не потръгна. Само гълташе парите, които Ленард влагаше в него. Големите надежди угаснаха, той не можеше да се самозаблуждава за финансовото си състояние. Докато преди имаха толкова много пари, че не знаеха какво да правят с тях, сега притежаваха само един едва кретащ магазин. Трябваха му страшно много сили, за да съобщи на Кит, че не могат да си позволят да живеят повече в Коулвил. Трябваше да се преместят в Уестърфийлд, в жилищен блок на Риървю.

— Скъпи, тези неща не ме интересуват, добре знаеш това — бе опитала да го успокои Кит. — Ще имаме ли достатъчно пари, за да се храним, как мислиш?

— Божичко, Кит, разбира се — бе отвърнал стреснато Ленард. — Положението не е чак толкова лошо.

— Е, какъв е проблемът тогава? — бе попитала радостно тя.

Отчаянието в погледа му обаче не можеше да й убегне. Затова бе решила, че поне семейният му живот трябва да бъде колкото се може по-щастлив. Вечер го посрещаше от работа в добро настроение. Стараеше се малкият им апартамент да изглежда уютно. Когато се роди синът им Бен, младата жена почувства, че имат всичко, за което може да мечтае човек.

Появата на детето се отрази добре на Ленард и дори върна малко от предишния блясък в очите му. Но тогава пък, само три месеца след раждането, Кит забременя отново и роди преждевременно мъртво момченце.

Младата жена изпадна в истерия, но мъката й отмина, когато тя забременя почти веднага за трети път.

Преждевременната смърт на второто дете очевидно бе последният удар за Ленард. Той се затвори в себе си и започна да тъгува за своите загуби, за провала в живота им, за неосъществените им мечти. Дори раждането на Наташа не им помогна, явно бе прекалено късно и вече от години той живееше, сломен от тежкото бреме на нанесената от баща му обида, работеше здраво и мълчеше през повечето време. Вечер почти не разговаряше със съпругата си. Щом се прибереше от магазина, се настаняваше пред телевизора, за да гледа уестърни, или просто седеше в дневната, вперил поглед в празното пространство пред себе си.

С годините безразличието към живота неизбежно се бе отразило и на нея. Но тя все още имаше желание да живее, да се забавлява, да се смее. Защо не можеше да прави всички тези неща заедно със съпруга си?

Слава Богу, че имам скъпия си Бен — помисли тя, докато приближаваше барчето в залата за боулинг — и моята Наташа, разбира се — побърза да се поправи.

Зад тезгяха стоеше едър младеж. Усмихна му се автоматично.

— Четири бири, ако обичате. А какво бихте препоръчали за мезе към тях?

Единайсетгодишният Бенджамин седеше в колата до майка си. Не можеше да повярва на ушите си. По радиото пускаха отново: „Капките продължават да падат върху главата ми“.

Чуваше я сигурно за петдесети път през последните два часа. Протегна ръка, за да изключи апарата, и без това почти си бяха пристигнали и слава Богу. В началото се зарадва, когато майка му го измъкна от училище този следобед „по семейни причини“. Оказа се, че искала да го поразходи с колата, за да се насладят на падащите листа. Двамата бяха обикаляли досега, бяха разговаряли и се смели, като спряха само веднъж в една закусвалня за парче баница и млечен шейк, които си поделиха. За него времето, прекарано в компанията на майка му, бе незабравимо преживяване. Тя бе най-забавният човек, когото познаваше.

Но вече ставаше доста късно и Бен започваше да се притеснява. В училище се запознаваха с програмата за изследване на Космоса и той си бе избрал да пише за Джон Глен. Беше завършил биографичните справки за него още миналата седмица, но искаше да ги прегледа още веднъж, за да се увери, че няма грешки. Също така трябваше да си напише домашното по математика и освен това се надяваше да поиграе хандбал преди вечеря. Беше обещал на Джери Бикоф, който живееше на втория етаж в блока и бе доста добър играч. Само дето Бен не разбираше защо продължава да се състезава с него, след като той, Бен, печелеше винаги. Така или иначе нямаше нищо против. Дали да не се откаже от играта, за да му остане време за писмената работа? Момчето набърчи чело.

— Скъпи, прекалено си сериозен — забелязала намръщената физиономия на сина си, Кит разроши с обич косите му. — За какво се притесняваш пък сега?

— За нищо, мамо — отвърна Бен. — Имам домашно… просто мислех за него.

— Ангелче, та ти можеш да го напишеш дори насън — младата жена спря на червения светофар и насочи любящата си усмивка към него. — Не се пресилвай толкова, малкия. С прекалено много работа и без игра… нищо хубаво няма да излезе от това.

В отговор Бен леко се усмихна. Мислеше за дългите часове, които баща му прекарваше в магазина, за да им осигури по-добър живот. Как можеше майка му да говори, че синът й работел прекалено много, след като знаеше как съпругът й се труди неуморно по шест дни в седмицата. Момчето понечи да каже нещо, но в крайна сметка се отказа. Нямаше смисъл. Изглежда нищо никога не можеше да натъжи майка му и така може би беше най-добре.

Баща му имаше винаги толкова нещастен вид. Бен не знаеше коя точно е причината, но му се струваше, че тя има някаква връзка с мъртвия му дядо Ед. Бе чувал историята за някакво друго семейство и за това, че родителите му изгубили много пари, но не я бе разбрал много добре. Беше сигурен, че той самият бе сред причините за тъгата на баща си. Как иначе можеше да си обясни, че отличните му оценки и успехите му в спорта никога не оказваха ефект върху него? Беше готов на всичко, за да излекува раните му. Но единственото, което можеше да стори, бе да опита да го накара да се гордее с него.

Колата зави и момчето видя две момичета, седнали пред входа на една къща, да играят на камъчета. Те му напомниха за Наташа и Карлин. Мисълта за сестра му го накара да се почувства неудобно, тъй като майка му отново не я бе включила в разходката. Макар да не искаше да го признае, Бен разбираше, че тя предпочита да бъде насаме с него. Не му се щеше да засяга тази тема, но не можеше да се сдържи, защото това бе толкова несправедливо.

— Мамо — поде колебливо, — защо Наташа никога не идва с нас?

Кит изненадано погледна сина си и смутено отвърна:

— Боже, миличък! Знам, че Таш очакваше с нетърпение днешния ден в училище.

Момчето усещаше желанието й да спрат дотук, но въпреки това настоя:

— Но тя никога не идва с нас.

— О, това не е вярно.

Вперила очи в пътя, майка му махна с ръка и с това сложи край на разговора.

Бен нямаше представа колко голямо бе облекчението й, когато спряха да обсъждат по-нататък тази тема. Размърда се нервно. Синът й беше прав, разбира се. Тя наистина изключваше Наташа от техните забавления. Но не би могла никога да му обясни чувствата, които момиченцето пораждаше у нея, ужасното усещане, че преживява отново онзи кошмар всеки път, когато я погледнеше.

Никой не беше виновен за това, напразно се мъчеше да се успокои Кит. Нямаше обяснение на факта, че винаги когато вдигнеше очи към нея, тя виждаше Натали, малката си сестра.

Всичко в дъщеря й като че ли връщаше тези спомени. Младата жена потрепери и сега, като се сети колко безпомощна и крехка бе сестричката й, как бяха хъркали гърдичките й, как родителите им бяха удряли с юмруци по тях, за да й помогнат да диша. Те се бяха посветили на грижите за по-малкото си дете, чиято болест изискваше безкрайно внимание. Кит се разкъсваше между гнева, че нямаха никакво време за нея и чувството на вина, че изобщо се осмеляваше да се сърди. Ден след ден се чуваше само: „Натали това“, „Натали онова“, „Не ми пречи, Кит, приготвям специалната храна за Натали“, „Ще поговорим по-късно, Кит, точно сега Натали има нужда от мен“.

И после ужасният край, когато на дванайсетгодишна възраст сестричката й, по това време вече напълно прикована към леглото, се разболя от пневмония и умря. Кит бе изтикала смесицата от гняв, мъка и чувство за вина в най-тъмните кътчета на своето съзнание, отказвайки да се занимава с тях. Името на Наташа избра Ленард в чест на Натали.

— Знам, че би искала да я наречеш на сестра си, скъпа — бе й казал той в болницата, в деня, в който се роди момиченцето. — Мисля, че така наистина би било най-добре.

На нея й беше неудобно да му каже, че в действителност не е имала подобно намерение. Затова кимна, сякаш оценяваше жеста му.

Защо второто ми дете трябва да плаща заради онова друго второ дете? — запита се тъжно тя. Но нещо в нея сякаш се затваряше, когато станеше дума за Наташа и това беше така от мига, в който се бе родила. Кит бе очаквала с такова нетърпение раждането й, особено след като бе преживяла трагедията да изгуби едно бебе. Бременността с нея бе като ново начало, тя бе намалила болката й. На младата жена обаче не й бе лесно, трите последователни бременности бяха изпитание за тялото й. А Наташа се бе оказала много трудно бебе, страдаше от колики, плачеше часове наред, отказваше да спи по повече от двайсет минути наведнъж. Пълна противоположност на брат си, който бе най-щастливото дете на света. Кит въздъхна, без да си дава сметка.

— Какво има, мамо? — попита Бен.

Тя вдигна изненадано поглед.

— Нищо, миличък. Просто се радвам, че сме си почти у дома.

И му се усмихна широко.

Щом слязоха от колата, установиха, че следобедният хлад е преминал в студ. Бен последва майка си. Тя поспря колкото да измъкне пощата от внушителната поредица пощенски кутии в коридора. Докато малкият асансьор ги изкачваше до техния етаж, Кит започна да си тананика и да преглежда купчината пликове, макар синът й вече да знаеше, че повечето бяха със сметки. Тишината, която ги посрещна, когато отключи вратата на апартамента, показваше, че вътре нямаше никого. Ленард работеше обикновено до към десет вечерта, но Наташа трябваше да се е прибрала.

Младата жена остави пощата върху масичката в тясното антре.

— Иди да извикаш сестра си, миличък — каза и тръгна към хладилника, за да види какво можеше да приготви за вечеря. — Вероятно е у Карлин.

Бен остави с въздишка чантата си на пода. Винаги се стараеше да помага на майка си, но сегашната задача не му бе никак присърце. Двете приятелки изглеждаха като пълни идиотки, играеха на някакви глупави игри, шепнеха си и се кикотеха, държаха се като истински момичета. Всеки път, когато опиташе да измъкне Наташа, за да я заведе някъде, Карлин неизменно се влачеше след тях. Ако пък Карлин отидеше някъде, Наташа непременно трябваше да бъде с нея. Бяха като сиамски близнаци. Съседското момиче го влудяваше. Не можеше да му се отрече, че знаеше как да го прави.

Примирен, Бен тръгна към другия край на коридора и почука на вратата на Скуайърови.

— Влез — провикна се женски глас от другата страна. Той отвори вратата и пъхна глава, колкото да види майката на Карлин, която пържеше пиле в кухнята. Носеше се главозамайващо ухание.

— Наташа тук ли е, госпожо Скуайър? — попита той. — Мама я търси.

— Ти ли си, Бен? — Лилиан изви врат, за да го види.

— Момичетата отидоха в парфюмерийния магазин. Направи ми една услуга и кажи на Карлин също да се прибира, ако обичаш.

— Добре, госпожо.

Момчето излезе и хукна нетърпеливо към кварталната парфюмерия, искаше му се да приключи колкото се може по-скоро с това неприятно задължение. Знаеше точно какво щеше да завари. Те двете несъмнено се плескаха една друга с грим като пълни идиотки, хилеха се и се контеха. Когато погледна сестричката си обаче, не се сдържа и се усмихна. Наташа бе толкова сладка, а десетгодишното й личице — толкова глупаво и мило под пластовете руж, сенки и туш за мигли. Знаеше слабостта й да се гримира и да твърди, че се упражнява, защото ще става манекенка и като се има предвид как всички наоколо повтаряха непрекъснато колко била хубава, Бен започваше да се пита дали идеята й в крайна сметка не бе чак толкова глупава, колкото изглеждаше.

Въпреки това нямаше желание да го заварят с двете момичета, когато са в такъв вид. Затова се провикна от другия край на щанда:

— Да си тръгваме, Таш, мама те вика.

Момиченцето вдигна глава и лицето му светна, щом видя брат си.

— Добре, добре, идвам — грабна памучна кърпичка от една отворена кутия върху щанда и започна да бърше с нея бузите си. — Хайде, Карлин, трябва да вървим.

След това намести диадемата, която задържаше гъстите й тъмночервени коси, и забърза към брат си.

Момчето хвърли поглед към Карлин, която бе все още гримирана. Тя посегна нехайно към кутията с кърпички и се запъти безкрайно бавно към него, като триеше червилото от устните си. Бен поклати отвратен глава, обърна се и излезе от магазина. Момичетата го последваха. Тримата тръгнаха към блока.

— Защо слагате тези глупости? — попита той, като вървеше бързо и не се обръщаше към тях.

— О, здравей, приятно ми е да те видя, Бен Дамероф — обади се зад гърба му Карлин, докато търкаше бузите си. — Не се притеснявай, не е нужно да бъдеш учтив.

Бен завъртя очи.

— Извинявай. Забравих що за важна птица си. Всички трябва да ти се покланяме до земята, като те видим.

— Може пък и да съм важна птица — отвърна троснато момичето.

— Е, аз пък може да съм английската кралица — и той се засмя на собствената си шега.

— Голям клоун си — сопна се Карлин. — Щом си толкова отракан, виж какво имам.

Думите й възбудиха незабавно любопитството му, но тъй като не искаше да се издаде, той спря, въздъхна отегчено и чак тогава си позволи да се обърне назад.

— Какво?

Ръката на Карлин беше в джоба на палтото й. Усмихната, тя измъкна пакет „Марлборо“, отворен и леко по-измачкан.

Наташа хлъцна.

— Откъде ги имаш?

— Едно момче в училище ми ги даде. Трябваха му няколко отговора от домашното и реши, че заслужавам награда, задето му помогнах.

Бей изсумтя иронично.

— Награда. Това ще те убие.

Погледите им се срещнаха.

— Толкова си изостанал! Една цигара няма да навреди никому.

— Ще ги опитваш ли? — попита Наташа, ококорила очи.

— Разбира се — отвърна безгрижно приятелката й. — Ти също ще опиташ една, Таш. Можеше да дам една даже и на Бен, но той е такъв страхливец, както знаеш.

Обзе го силен яд.

— Не ме е страх изобщо от нищо, само на теб ти се иска така. Пушенето просто е глупава работа и ти си глупачка, щом го правиш.

— Не знам, Карлин — отвърна Наташа, загледана в пакета цигари, — мама и татко ще ме убият.

— Слушай, нека да се качим на покрива. Ти само ще ми правиш компания. Ако не искаш, няма да пушиш, Таш. Но трябва да разберем какво е това. Човек трябва да опита всичко в живота, какъв смисъл има иначе да се живее?

— Таш, трябва да се прибираме — заяви Бен, като се стараеше гласът му да звучи строго.

Сестра му се залови с благодарност за тези думи.

— Да, струва ми се, че трябва да вървим. Съжалявам, Карлин.

— Таш, аз ще го направя и после ще ти разкажа — Карлин контраатакува, без да губи време. — Само ела с мен. Няма да правиш нищо, а сама няма да ми е интересно.

Наташа премести поглед от единия към другия. Какво да правя? — питаше се трескаво тя. Каквото и решение да вземеше, единият щеше да й се разсърди. Мразеше тези вечни препирни между двамата. Защо просто не можеха да се обичат един друг така, както тя ги обичаше?

— Бен, нека да отидем с нея, само за минутка. Тя ще ни каже какво е усетила и след това ще се приберем.

— Таш, не…

Карлин го прекъсна.

— Чудесно. Ще бъде страхотно.

Качиха се в асансьора на последния етаж и заизкачваха стълбите към покрива. Карлин напъна с рамо ръждясалата врата и тя се отвори. Тримата се озоваха на покрива. Тук бе по-ветровито, отколкото на улицата. Освен това слънцето тъкмо бе залязло и студеното бяло небе бе започнало да помръква.

Карлин тръгна към другия край, но тъй като нямаше защитни перила, спря няколко крачки по-навътре. Тъмните й коси се развяваха. Тържествено извади една поизкривена цигара от смачкания пакет. За момент настъпи мълчание.

— Ха-ха — изсмя се Бен. — Бас държа, че нямаш кибрит.

Доволната му усмивка изчезна, когато я видя да измъква кибрит от другия си джоб.

— Да имаш да кажеш нещо? — рече тя и пъхна цигарата между устните си.

Вятърът гасеше упорито всяка клечка, затова накрая се наложи Бен и Наташа да прикрият пламъчето. Най-сетне успя. Момичето отстъпи крачка назад и дръпна възможно най-леко от цигарата. Последва кашлица, но вече добила смелост, тя дръпна втори път. Изражението й говореше, че е свикнала с тези по-изтънчени форми за развлечение, макар гърлото й да гореше.

— Не е кой знае какво — осведоми ги тя, пое по-дълбоко дъх и закръгли устни във формата на буквата „О“.

Изненада се не по-малко от другите двама, когато димът излезе от устата й във вид на кръгче. Възвърнала напълно самоувереността си, тя дръпна отново от цигарата и изпусна бавно дима, като изтръскваше с мелодраматичен жест пепелта й.

— Ауу, ама ти наистина го правиш! — възкликна невярващо Наташа.

— Какво прави? Прави се на клоун ли? — попита брат й.

— Искаш ли да опиташ една? — обърна се към своята приятелка Карлин.

— Не, не иска — побърза да отговори вместо нея момчето.

— Теб кой те пита? — сопна се Карлин. — Добре де, разбрахме, че те е страх, но тя може би не се бои.

— Хайде, престанете — обади се Наташа. — Само че аз не мога. Манекенките не пушат.

И двамата й събеседници се помъчиха да скрият усмивките си. Въздържаха се да й напомнят, че все още е само в пети клас.

— Така е, не пушат — потвърди мило брат й. Очите му срещнаха погледа на Карлин, тя бе разбрала, че той се опитва да защити сестра си. Бен се ядоса моментално на себе си, задето й бе позволил да го хване в момент на разнежване. Лицето му почервеня от смущение. Огледа се трескаво, с надеждата да открие начин да поправи стореното зло. Тогава му дойде една идея.

— Атлетите също не пушат — обърна се към Карлин той.

Засили се и скочи върху съседния покрив, отдалечен на метър и петдесет от техния. Чу как двете момичета изхълцаха ужасено. Обърна се към тях, като предварително се погрижи да си придаде отегчен вид, макар за момент да се изплаши сам, като осъзна какво бе направил. Дори оттук можеше да види, че изражението на Карлин се бе променило. Очевидно този път бе успял да я впечатли.

— С дробовете си мога да правя много по-добри неща, отколкото да ги унищожавам с цигари — провикна се снизходително от мястото си той, като се наслаждаваше на триумфа си.

— И аз мога да го направя, ако поискам — отвърна тя.

— Разбира се, че можеш, ако поискаш.

Бен говореше успокоително, сякаш тя бе бебе. Тя, естествено, настръхна веднага.

— Мога. Просто в момента не ми се иска.

— О, моля ти се.

Тонът му бе достатъчно красноречив. Сега вече наистина се забавляваше. Беше прекрасно да я измъчва по този начин, но никога нямаше да й позволи да скочи. От земята ги деляха повече от шест етажа и той изобщо не бе сигурен, че тя щеше да се справи.

— Няма значение — Наташа не можеше да издържи и секунда повече кавгата им. — Моля ти се, Карлин, забрави за това.

Тя обаче бе хвърлила цигарата и бе стиснала юмруци.

— Не си мисли, че можеш да правиш по-добре тези неща само защото си момче. Аз също мога да го направя.

— Как ли не — възкликна Бен. — Не можеш.

— Мога — изкрещя тя.

— О, така ли? Добре тогава, предизвиквам те!

Съжали за думите си в мига, в който ги изрече. Погледът на Карлин пламна. Тя се приближи до ръба на покрива и огледа разстоянието. Наташа се втурна към нея.

— Недей. Не си заслужава.

— Дръпни се навътре, Таш — извика уплашено брат й. — Махни се от ръба!

Искаше му се да каже същото и на Карлин, да я помоли да не скача, да обясни, че цялата тази работа е глупава. Тя обаче отстъпи назад, загледана в съседния покрив, като преценяваше разстоянието. Тримата замръзнаха на местата си за един безкрайно дълъг миг.

Внезапно Карлин се засили напред, като тичаше все по-бързо и по-бързо и скочи над бездната. Отсрещният покрив обаче достигна само с единия крак, другият увисна във въздуха. Бен се спусна напред, стисна я през кръста и я дръпна нагоре точно навреме. След това я изтегли навътре, сърцето му щеше да се пръсне.

— Добре ли си? — попита той.

Момичето го отблъсна и изправи рамене. Лицето му бе бяло като платно.

Много съжалявам. Съжалявам, че те накарах да направиш нещо толкова опасно. Не трябваше да постъпвам така. Моля те, прости ми — искаше му се да каже всичко това, но само стоеше и я наблюдаваше безмълвно.

Карлин си пое дълбоко дъх. Когато заговори, гласът й отново звучеше безгрижно.

— Добре съм, разбира се. Защо да не съм добре? Казах, че мога да го направя и го направих — после се обърна към Наташа, която ги гледаше от другия покрив. — Ще се срещнем долу на улицата. Ще попитаме майка ти дали може да вечеряме у нас.

После се обърна, нямаше търпение да се отдалечи по-скоро от Бен. Пъхна ръце в джобовете, за да не види той колко силно трепереха.

3

1975 година

„Няма място за нас…“ Сърцераздирателната мелодия не излизаше от съзнанието на Карлин, докато се връщаше от училище. Кой знае защо, в късния октомврийски следобед и спускащия се мрак песента сякаш придобиваше ново значение. Само преди месец двете с Наташа стояха в училищния салон и очакваха с трепет да разберат дали бяха получили роля в „Уестсайдска история“. Когато господин Дъглас съобщи, че Карлин ще играе Мария, Таш заскача от радост. Карлин не можеше да повярва, че е получила главната роля.

— Е, струва ми се, че най-после и на мен ще ми стане забавно в училище — заяви развеселено, по-изумена от късмета си, отколкото от онова, което й предстоеше да прави.

Седмиците на репетиции обаче бяха понамалили цинизма й. Трагичната любовна история и прекрасната музика я караха да се чувства така, сякаш се намираше на някакво вълшебно място, където всичко бе по-велико и по-пълно, отколкото някога би могъл да бъде действителният свят.

Внезапно от двете страни на пътеката, водеща към физкултурния салон, сред клоните на големите дъбове, задуха вятър, техните яркочервени и жълти листа контрастираха с осеяните с всевъзможни надписи стени. „Не е много по-различно от света на Мария и Тони“ — помисли си младото момиче.

По думите на майка му само допреди няколко години Уестърфийлд бил доста по-приятно местенце. Не богато като Коулвил, където всички деца бяха облечени като манекени и ходеха на уроци по танци и пиано, но все пак не чак толкова мрачно и скучно. Една по една обаче текстилните фабрики и обувните заводи — основа на икономиката на града, бяха излизали от строя и все повече хора бяха оставали без работа. Улиците, оградени със спретнати къщички, изглеждали някога като реклама на агенция за покупко-продажба на недвижими имоти, сега бяха сиво-черни от мръсотия, а по алеите, водещи към тях, се валяха стари вестници и други боклуци. Единствените нови постройки в града бяха жилищните блокове, субсидирани от градската управа, за да осигурят дом за онези, които бяха изгубили и последната си надежда. Риървю Пръджект, първоначално рекламиран като „шестетажна сграда с изглед към долината на река Хъдзън, с много място за игра на децата“, сега не можеше да се похвали с друго, освен с асансьора, който се разваляше поне два пъти месечно, и със спортните си съоръжения, състоящи се от два метални пръта със закачени на тях волейболни мрежи, превърнали се отдавна във висящи въженца и конци.

Карлин спря на баскетболното игрище на училището и се загледа. Не се изненада, когато забеляза Бен. Той обикновено играеше тук всеки следобед.

По лицата на повечето момчета течаха вадички пот, изражението им бе напрегнато, мокрите им фланелки бяха залепнали по гърбовете. Имаше още няколко зрители, но на игрището цареше странна тишина.

Топката беше в Бен. Карлин го проследи с поглед, докато той дриблираше и успяваше изкусно да се изплъзне от противниковите играчи. Светкавично прекоси игрището и стреля към коша. После извика нещо на един от съотборниците си и хукна назад. Топката се върна отново в играта, но Бен успя да я вземе точно когато другият отбор се канеше да отбележи точка, подаде я на играч от своя отбор, а след това се оказа точно на нужното място, за да я получи от съиграча си отново. После присви очи, прецени набързо шансовете си, скочи и за момент сякаш увисна във въздуха, след което топката премина през коша. Карлин виждаше възхищението в очите на неговите съотборници, досадата по лицата на противниковите играчи.

Божичко — помисли си тя, — ама него наистина си го бива. От това признание, макар и направено единствено пред самата нея, бузите й почервеняха. Какво ми става? — запита се тя, като се насилваше да отмести поглед от баскетболното игрище. Напоследък Бен Дамероф започваше да я смущава. Все още непрестанно се спречкваше с него и често това й доставяше по-голямо удоволствие от разговорите с Таш. Дори се улавяше, че иска той да влезе в стаята на сестра си, когато и тя е там. Не можеше да отдели погледа си от него.

През последната година той бе пораснал и раменете му се бяха разширили. С непокорните си тъмни коси и износените дънки той й се струваше някак си много голям, дори красив. Понякога оставаше да вечеря у тях и тя се бе хващала да се взира в тъмните косъмчета, които покриваха вече ръцете му. В клас пък не можеше да откъсне очи от гърба му и извръщаше глава само ако се случеше той да погледне назад.

Някога всичко бе ясно. Тя или го избягваше, или го дразнеше и дори понякога успяваше да го вбеси. Сега обаче не знаеше какво иска от него.

Насочи отново вниманието си към играта, която бе към края си. Бен се заприказва с едно момче, като същевременно съблече мократа си тениска и облече фланелената риза, с която го бе видяла в училище преди това. Младото момиче се обърна и побърза да се отдалечи.

Докато вървеше по сивите улици, се опитваше да си представи какво би било да се прибира от училище в Коулвил. Онези деца излизаха от луксозни класни стаи и тръгваха по потънали в зеленина алеи, които водеха към огромни стари къщи и добре поддържани поляни. Карлин се засмя. Започвам да ставам като Наташа — помисли си тя, като се сети как нейната приятелка бе описвала бъдещия си живот като богато момиче от кориците на списанията и като обитателка на луксозен мезонет с огромна тераса на покрива.

Не би трябвало да й се присмивам даже тайно — рече си Карлин. — Наташа поне си има цел. Тя самата не си представяше, че може да пожелае нещо толкова силно, че да заработи наистина здраво заради него. Смяташе, че е получила ролята на Мария заради дългата тъмна коса и приемливия си сопран. Колкото до училище, тя не правеше почти нищо и въпреки това не се справяше никак лошо, нещо повече, беше една от първите в класа. Това обаче се дължеше по-скоро на липсата на талантливи ученици, отколкото на някаква добросъвестност от нейна страна.

— За какво мечтаеш?

Гласът на Бен я накара да подскочи. Той се изравни с нея, прегърнал с едната си ръка баскетболната топка.

— Не е твоя работа — отговорът й бе светкавичен и гневен както винаги при разговор с него. Днес обаче се чувстваше унизена, задето едва не я бяха хванали, докато наблюдаваше играта му, и това я правеше още по-язвителна от обикновено.

Бен вдигна ръка, сякаш да отбие удар, засмя се и я изпревари.

Карлин съжали веднага за думите си, тъй като с удоволствие би приела компанията му по дългия път до вкъщи. Не че имаха да си кажат нещо приятно, призна пред себе си тя, знаеше, че бързо щяха да се сдърпат. Пътят обаче бе прекалено дълъг.

— Хей, почакай — провикна се тя.

Бен поспря, колкото да й позволи да го догони.

— Не исках да ти отговарям така рязко — обясни тя. — Ти просто ме изненада.

— Как вървят репетициите? — попита Бен, премести учебниците под дясната си мишница и започна да тупка топката с лявата си ръка.

Младото момиче го изгледа подозрително. За нейна изненада той изглеждаше наистина заинтересован.

— Ами всъщност — страхотно. Тоест пиесата е страхотна. Е, не може да се каже, че ние с Кени Чайлдс сме като Лари Кърт и Каръл Лорънс.

— Не се подценявай — Бен й се усмихна. — Имаш красив глас.

Карлин усети, че бузите й пламват. Беше сигурна, че този път не я дразнеше. Всъщност бе любезен с нея.

— А ти трябва да се занимаваш с нещо в училище — отвърна на свой ред тя. — Нали разбираш, да влезеш в баскетболния отбор, да играеш бейзбол или нещо подобно. Треньорът искал да те вземе в юношеския отбор на университета, както разбрах от Таш.

— Ще ми се да имах време, но и така играя достатъчно често. Нали знаеш, всеки следобед се играе някакъв мач.

— Може би ако не се стремеше да си пръв по всички предмети, щеше да имаш време и да се позабавляваш — заяви саркастично Карлин и сама се изненада от думите си. Защо направих пък това? — запита се тя, осъзнала, че перспективата да се заяде с него за пореден път вече не й доставя удоволствие. Много по-безопасно обаче бе да продължава по стария начин и да бъде лоша с него, отколкото да признае новото чувство, което я смущаваше. — Както упражнението по социология тази сутрин. Господи, бас държа, че в писмената си работа си обхванал целия Ренесанс ден по ден.

Както обикновено, нейната оценка бе 6–, докато неговата бе голямо червено 6+.

Бен усети познатото предизвикателство в гласа й, но предпочете да не му обръща внимание. Понякога му се искаше да си поговори спокойно с Карлин, вместо да води тази нескончаема война. В крайна сметка тя бе единственото момиче в училище, което го разбираше. Може да не работеше много усърдно, но затова пък беше много умна. Освен това бе много красива с големите си зелени очи и дългите тъмнокестеняви коси. От време на време, когато не му се искаше да я накълца на парченца, дори откриваше с изненада, че копнее да я докосне, и с мъка се сдържаше да не протегне ръка.

Освен това имаше нужда от човек, с когото да разговаря. Баща му го разбираше, но той работеше толкова много, че сърце не му даваше да го ангажира през неделните следобеди. А единственото, което казваше майка му всеки път, когато нещо го притесняваше, бе, че е страхотен и в крайна сметка всичко ще се нареди. Тя даже си вярваше, но дори цялата вяра на света нямаше да му помогне да постигне мечтата си.

Щом наближиха магазина на господин Далримпъл, той се намръщи: от магазина, подобно на всичко останало в Уестърфийлд, лъхаше безнадеждност.

Няма да живея по този начин — закле се пред себе си, — и вечер да не мога да дишам от умора след един скучен ден, от който човек няма какво да си спомни. Баща ми може да се е отказал да иска и да прави каквото и да е, но не и аз.

Сети се за снимката, която родителите му си бяха направили непосредствено след сватбата, тя стоеше върху една полица в дневната. Майка му носеше прекрасна вечерна рокля с позлатен колан, обувки и чантичка, която държеше пред себе си. А лицето на баща му, бляскав в черния си смокинг, сияеше от щастие.

Бен не го бе виждал никога с подобно изражение. Но знаеше, че то се криеше някъде в него. Толкова пъти си бе казвал, че ако успее да направи нещо от себе си, Ленард щеше да вдигне отново гордо глава. Знаеше, че може да му помогне. Трябваше обаче да работи много, страшно много, за да постигне целта си. Колко пъти се бе отказвал от това, което му се правеше, за да направи онова, което трябва.

— Аз ще стана лекар — сподели тихо той и забави крачка.

Карлин бе изненадана. Не защото не вярваше в способностите му, а защото бе почти невероятно някой от Уестърфийлд да завърши колеж и медицинска академия. Замисли се върху онова, което бе чувала от Таш, за очевидните усилия на Кит Дамероф да свързва двата края, за малкото магазинче за сладкарски изделия на Ленард, в което нямаше нито един клиент в повечето случаи, когато го бе посещавала. Смути се най-вече от увереността на Бен.

— Да… а аз ще стана астронавтка — отвърна с насмешка.

— Би могла, знаеш ли, ако позволят и на момичетата да летят в Космоса.

Девойката не можеше да реши кое я притесни повече, дали неочакваната му нежност или истината в думите му. На момичетата наистина не им позволяваха да правят много неща.

— И така, откъде възнамерявате да се сдобиете с парите за колежа, доктор Дамероф?

— Е, може би, ако имам късмет, ще успея да спечеля „Ръдърфорд“ — заяви почти нехайно той.

Раздразнена, тя го прекъсна:

— Защо не престанеш да се правиш на скромен — всички в училище знаеха, че Бен Дамероф щеше да получи петте хиляди долара, които корпорация „Ръдърфорд“ даваше всяка година на най-добрия абитуриент. — Разбира се, че ще получиш „Ръдърфорд“, но тази сума надали ще бъде достатъчна за колежа.

Юношата се спря, за да й обясни грижливо изготвения финансов план на баща си.

— Нали познаваш Маргарет Уол, преподавателката по математика в Коулвил Къмюнити Колидж?

Карлин поклати глава.

— Е, тази дама е в основата на финансовата операция. Тя си купува цигари от магазина на татко и преди няколко години се съгласи да инвестира пари във фонд за колеж за нас с Таш. Всъщност, много хора я използват и събраните средства ще бъдат достатъчни и за двама ни.

Всъщност Бен не беше чак толкова сигурен в това и този въпрос го глождеше вече от няколко месеца. Не можеше да си представи как малкото пари, които баща му успяваше да заделя всеки месец, биха могли да осигурят дори двугодишно обучение само за единия, камо ли и за двамата. А неговата най-голяма мечта бе да учи в Харвард.

Очевидно Карлин също не бе много убедена.

— Щом тази Маргарет Уол е толкова способна, тогава защо преподава в скапаното училище в Коулвил Къмюнити?

Би трябвало да се срамуваш от себе си — укори се девойката, заради подлия удар, който бе нанесла на Бен. Всъщност бащата на момчето я изпълваше с възхищение, задето мислеше за бъдещето. Това я подсети за нейния баща. Джей Ти Скуайър никога не би направил подобно нещо, а още по-малко би се отказал от нов костюм или от вечеря навън с приятели заради нея.

— Освен това — чу се да продължава тя, чувството за вина очевидно я правеше още по-злобна — как според теб ще реагираш при вида на кръв, като се има предвид, че се плашиш от собствената си сянка?

Най-сетне нейният събеседник си позволи да покаже недоволство.

— Не се страхувам от нищо.

— О, моля те! Правиш всичко, което ти кажат мама и татко.

Това бе толкова абсурдно, че Бен дори не би й отговорил, ако внезапно не го осени една идея. Знаеше, че тя няма да може да изпълни онова, което щеше да й предложи. Понижи глас:

— Мама и татко няма да знаят, когато тази нощ се измъкна за представянето на филмите на ужасите. Защо не дойдеш и ти, щом си толкова смела?

Погледът й му показа колко е прав. Добре — помисли си доволно той. Сега бе неин ред да се поизпоти. Докато я наблюдаваше, се опита да изпита удовлетворение от временната си победа, но откри, че мозъкът отказваше да му сътрудничи. Не можеше да отдели очи от нея, стройното й тяло и дългите крака. Карлин Скуайър се бе превърнала в красавица, макар да бе голяма заядливка. Не можеше да не признае, че щеше да му бъде страшно приятно да влезе заедно с нея в местния кинотеатър. Смутен от тази мисъл, изрече:

— Покажи ми колко си смела. Предизвиквам те!

Карлин се замисли. Немислимо бе да капитулира пред Бен Дамероф или да не признае, че гневът й се придружава от приятен гъдел. „Полицейският“ й час през седмицата бе единайсет вечерта. Майка й обаче заспиваше обикновено към десет, а баща й най-често излизаше след вечеря и не се връщаше преди единайсет. Но дори да се прибереше след полунощ, никога нямаше да му дойде наум да влезе в стаята й, за да я проверява. Е, почти никога.

Това наистина бе риск, но си струваше да го поеме, реши в крайна сметка тя. Многогодишният навик обаче я накара да поиска нещо в замяна, нещо, което щеше да бъде не по-малко трудно за него.

— Ето какво ще ти кажа — отвърна най-сетне. — Ще изляза тази нощ, но затова пък ти ще трябва да влезеш с мен без билет на танцувалната вечеринка в Коулвил в събота.

Едва изрекла това, девойката бе принудена да признае истината: мисълта да прекара съботната вечер с Бен Дамероф й се струваше страшно вълнуваща.

Той се извърна, за да не види усмивката му.

— Не мога да си представя нещо по-неприятно от това да отида на танци в онзи снобски клуб, пълен с разглезени коулвилски хлапета.

— Просто те е страх, че няма да можеш да се вмъкнеш — предизвика го тя.

— Просто нямам причина да го направя — отвърна Бен с надеждата, че тя няма да се откаже да го агитира.

— Предизвиквам те!

Докато се обличаше за клуба в събота привечер, Карлин си мислеше за вечерта, прекарана заедно с Бен на фестивала на филмите на ужасите. Всички деца бяха облечени в странни костюми, а почти всички присъстващи в салона произнасяха на глас цели пасажи заедно с актьорите.

Смайващо, но двамата с Бен не се бяха скарали нито веднъж. Този факт тя осъзна едва на другия ден, когато преразказваше случилото се на Наташа. Всъщност — но това запази за себе си — стори й се, че Бен един-два пъти понечи да я прегърне, но в крайна сметка не го направи. Но пък беше много мил. Това вече със сигурност не си го бе въобразила. Бяха се смели и разговаряли през целия път до кинотеатъра, все още разтревожени да не ги открият и в същото време — ликуващи, че се бяха измъкнали незабелязани. А след края на филма не бързаха да се приберат.

Карлин подръпна дългата черна пола, която Наташа бе измъкнала от гардероба на Кит Дамероф. Приглади колана под черната жилетка. Изплетена от майка й преди няколко месеца и замислена първоначално като блуза, тя изглеждаше изненадващо елегантно, изпъстрена изкусно с части от стари бижута на Лилиан. Девойката си припомни откъслечни моменти от разговора по пътя към киното. За пръв път Бен не бе за нея само братът на Наташа или собственото й наказание. Нещо повече, изглеждаше страхотно с поруменели от студа страни, а тъмнокафявите му очи проблеснаха с топлота, докато я слушаше да обяснява.

Тя самата не бе изпитала нито веднъж нуждата да се заяде с него. Кой знае защо и как тъмнината я караше да говори по-тихо и по-меко от обикновено, а Бен сякаш я слушаше по-внимателно. Наоколо нямаше други деца, не минаваха автобуси, нищо не нахлуваше в техния малък свят сред катраненочерната нощ.

Всички тези неща не излизаха от главата на Карлин, когато се завъртя пред голямото огледало. Не съвсем в стил Коулвил — помисли си тя и сърцето й се сви. — Боже, защо го карам да прави всичко това — запита се. Едва сега си даде сметка как щяха да се почувстват в този клуб. Всички момчета щяха да бъдат с онези глупави сини блейзъри и тъпи обувки тип мокасини. Как успяваха винаги да изглеждат така, сякаш всяка сутрин навличаха униформа. Ако питаха нея, този клуб, както и целият Коулвил, бяха скучна пиеса, в която не би желала никога да участва. Наташа бе тази, която мечтаеше да бъде обкръжена от подобни неща и приета от тези деца. Но защо, това Карлин така и не можеше да си представи.

— Не трябваше да карам Бен да прави това — заяви девойката пред собственото си отражение.

Но когато на вратата се позвъни и тя грабна шлифера си, изпита вълнение при мисълта, че излиза с Бен.

— Проклетият звънец означава ли, че най-после мога да вляза в собствената си стая? — извика Джей Ти Скуайър.

— Съжалявам, татко — отвърна Карлин, докато минаваше през дневната. — Нямах представа, че искаш да влезеш.

Целуна го по бузата. В отговор той само поклати глава и се запъти към спалнята.

— Не изглеждат ли прекрасно и двамата? — възкликна миг по-късно Лилиан и хвана сантиментално ръката му, когато младите излязоха от апартамента.

Джей Ти я отблъсна. Видът на атлетичното тяло на Бен Дамероф, с плътно прилепнали дънки и спортно яке не му бе допаднал повече от усилията, които бе положила дъщеря му, за да се разкраси в негова чест.

— Защо, по дяволите, да не изглеждат прекрасно? — отвърна презрително. — Карлин е моя дъщеря, а на децата на съседите всичко им се поднася наготово.

Лилиан се намръщи.

— Но, скъпи, те не са по-добре от нас.

— Бен Дамероф е на седемнайсет години, целият живот е пред него, произхожда от образовано и един Господ знае от колко поколения насам богато семейство. Е, на баща му не му е потръгнало… — гласът му издаваше зле прикрит гняв. — Това не премахва предимствата на подобни хора.

Лилиан въздъхна. Знаеше, че каквото и да отговори, щеше да бъде напразна загуба на време и сили.

Как не съм забелязал досега? — мислеше си Бен, като наблюдаваше Карлин, докато пътуваха с автобуса към клуба за танци. Тя му се струваше невероятно красива. Сам се удиви на поведението си: даде й път, плати билетите за автобуса и след това я изчака да избере къде да седне, преди да я последва. Не бяха разменили и дума, откакто излязоха. Бен се чувстваше изненадващо нервен. С дългата черна пола и обувки на високи токчета Карлин изглеждаше изваяна като статуя или кинозвезда. Тази вечер бе сложила малко грим и с бижутата, които носеше, беше изключително красива.

Той усети, че се изчервява. Надяваше се момичето да не забележи неспокойството му. Уханието на парфюма й го заливаше на всеки няколко секунди и само благодарение на героичните си усилия се сдържаше да не я хване за ръката. Овладей се, Дамероф — мъмреше се. — Та това е Карлин. Приятелката на Наташа. Момичето, което мразиш.

— Страх ли те е да влезеш без билет? — попита най-сетне той.

Колкото до самия себе си, знаеше прекрасно, че нервността му няма нищо общо с този факт.

— Не — отвърна леко смутена, забравила, че отиваха на танци.

Щом слязоха в Коулвил, с изненада усети ръката му около талията си.

Знам пътя, глупчо, няма защо да ме насочваш — понечи да каже, но в последния момент се спря. Какво става? — запита се миг по-късно, тъй като стомахът й сякаш започваше да се надига към гърлото. Почувства празнота, когато Бен махна ръката си. Бяха стигнали до долния край на дългата улица, която водеше към клуба. Навсякъде около тях имаше тийнейджърски групички, и разбира се, всички изглеждаха абсолютно по един и същ начин. Момичетата носеха дълги до земята рокли от скъпи материи в пастелни тонове, а почти всички момчета бяха облечени с едни и същи морскосини блейзъри. Стана й смешно, когато забеляза един отклонил се от нормата юноша с плътен памучен панталон в цвят каки, всички останали момчета носеха широки сиви фланелени панталони.

Бен забеляза изражението й. Погледите им се срещнаха. Тези деца бяха само по на шестнайсет-седемнайсет години и вече се бяха оформили като тесногръди, закостенели личности. Мисълта, че цяла вечер ще трябва да ги понася, му се стори крайно неприятна.

Погледна към своята спътничка. Виж, тя вече изобщо не го отегчаваше. Предизвиквам те или не те предизвиквам, но той нямаше намерение да ходи на тези ужасни танци. Внезапно нервността му се изпари. Изведнъж се почувства мъж, а не дете. Хвана Карлин за ръката и я погледна право в очите.

— Слушай, я да зарежем това парти. Не би ли предпочела да правиш каквото и да е, само и само да не се навираш сред тях?

Девойката не знаеше какво точно иска да й каже, но забеляза промяната в гласа му. Някога този тон означаваше, че започва поредната препирня с нея, но сега й се струваше, че случаят бе по-друг. Преглътна мъчително, не знаеше какво да отговори. В този момент лунната светлина се отрази в тъмните му лъскави коси и тя откри, че единствената мисъл в главата й бе колко красив изглеждаше той тази вечер. Наташа винаги бе говорила за брат си като за най-привлекателното момче на света и сега за пръв път Карлин се съгласи с нея.

Бен забеляза колебанието й, но нямаше намерение да изчаква отговор. Хвана я за ръката и я поведе към алеята успоредно на реката. Карлин трябваше да подтичва, за да върви в крак с него. Той спря пред голям дъб. Задъхана, тя се облегна на дървото. Почувства се почти ужасена, когато юношата се обърна към нея и погледите им се сляха в продължение на безкрайно дълъг миг, а след това прокара длан по дългите й коси. После плъзна бавно пръсти по лицето й, очерта извивката на скулите и на устните. Интимният жест отне дъха й. Да бъде толкова близо до него, до това момче… до този мъж, когото познаваше откакто се помнеше и в същото време изобщо не познаваше… Главата й се замая, когато Бен се наведе и бавно и спокойно, сякаш го бе правил хиляди пъти, я целуна. В началото нежно, но след това усети напрежение, натиск, но не можеше да каже дали той идваше от него или някъде от дълбините на собственото й същество. Останала сякаш без капчица воля, тя отвърна на ласките му, водена от копнеж, който извираше от тялото й. Езикът на Бен се провря между устните й и девойката се изненада от вълнението, което изпита. Не можеше да се възпре, не можеше да не му отговори по същия начин, да не усети вкуса му.

Без да знае кога и как се бяха озовали там, усети ръцете му да галят шията й. Вдигна на свой ред ръце и се замая от топлината на врата му, от силата, която се излъчваше от мускулестите му рамене. Дори не бе предполагала, че може да изпита силното желание и дълбокото удовлетворение, които предизвикваше той у нея.

Когато най-сетне се откъснаха един от друг, Карлин се почувства странно празна. Без да сваля ръка от кръста й, Бен я изгледа въпросително. Щом прочете отговора в очите й, той я положи на тревата и те продължиха да се целуват вече на земята, сплели ръце и тела. Този път целувката му беше дори още по-дълбока. Девойката изохка от удоволствие, когато дланите му се плъзнаха по гърдите й, обхванаха ги, започнаха да ги галят.

Защо беше толкова добър в това, питаше се като насън тя. Ами да, разбира се, Бен беше страхотен във всичко. Дъхът й секна от приятните усещания. Боже — помисли си, — иска ми се да останем така завинаги, без да мърдаме, без да говорим, без да слагаме край на този миг.

Не можеше да й се насити. Стройното й тяло бе невероятна смесица от сила и мекота, усещаше закръглеността на гърдите й, допирът в нея му доставяше болка, наподобяваща удоволствие. Искаше да я усети цялата. Устните му се отделиха от устата й и заслизаха бавно надолу по шията. Карлин поведе дланите му под жилетката си и зърната й настръхнаха в отговор.

Чувстваше се изложена на показ, когато юношата започна да мачка гърдите й. Широките му длани подчертаваха фината й костна структура. Притисна се към тялото му и усети твърдата издатина в долната част на корема му, чу възбуденото му възклицание.

Внезапно Бен си даде сметка, че бе изгубил контрол над себе си. Още малко и никой нямаше да може да го спре. А един мъж не трябваше да се отнася така към жената, на която държи, на това винаги го бе учил баща му. И, о, Боже, как само държеше на Карлин! Сам се изненада от това откритие. Изправи се рязко, седна, пое дълбоко дъх, после й се усмихна. Хвана я за ръката и я дръпна да седне до него.

— По-добре да тръгваме — промълви нежно той и я целуна за последен път.

Стискаха здраво дланите си, докато чакаха автобуса на спирката. Сега разговорът помежду им течеше така свободно, както бе буксувал на идване.

— В кои колежи ще кандидатстваш? — попита между другото той, когато се качиха на автобуса.

— Дори не съм мислила по този въпрос — отвърна Карлин и избра две седалки отзад.

Разбира се, в действителност бе мислила, и то много. Бе лежала будна много нощи, чудейки се какво да прави. Коментарите, които бе чувала от баща си през годините, даваха ясно да се разбере, че колежите са за „зубрачите и мухльовците… загуба на пари заради някаква си безполезна хартийка, наречена диплома“. Очевидно очакваше дъщеря му да започне работа веднага след завършване на училище и да дава своя принос в семейния бюджет. Ако решеше все пак да отиде в колеж, най-вероятно щеше да се наложи да започне жестока битка с баща си. Все още се колебаеше дали си заслужава да го направи.

Бен я погледна невярващо.

— Даже не си мислила по този въпрос? — изсмя се. — Откакто съм навършил две години, баща ми ми чете справочника за кандидатстване в колежите вместо приказка преди лягане.

Карлин издърпа ръката си. Стори й се, че чува пренебрежителните думи на баща си: „Ленард Дамероф би отрязал сам дясната си ръка, ако това ще му помогне да вкара детенцето си в някой престижен колеж.“

Дж. Т. Скуайър обаче не би се отказал дори от едно съботно излизане, даже ако това бе цената Карлин да стане доктор по философия.

Наранена от тази мисъл, тя насочи гнева си към Бен:

— Значи си станал голям специалист по колежите.

Думите й го засегнаха.

— Да, извини ме, че изобщо живея.

Присмехулният му тон я вбеси. Човекът, с когото бе допреди малко, сякаш бе изчезнал. Пред нея стоеше старият, познатият Бен, същият, с когото не можеха да се изтърпят повече от две минути.

— Мога да вляза във всяко училище, което пожелая — изсъска девойката, вбесена на самата себе си, че бе проявила слабост.

— На куково лято! — отвърна възможно най-злобно той, чувстваше се унизен, задето се бе разкрил пред нея колко много го привлича.

Карлин не се бе записала дори в подготвителните курсове за кандидат-студенти, камо ли да отдели поне пет минути за учене от началото на учебната година, но тези неща не можеха да я спрат.

— Ще кандидатствам там, където и ти.

Арогантността й го вбеси.

— Опитай в Харвард — предизвика я Бен. — Да те видим как ще го направиш.

Отговорът му я свари неподготвена. Очевидно бе засегнала особено чувствително място, макар да не разбираше какво точно. Канеше се да отстъпи, но следващите му думи я спряха:

— Хайде, Карлин, кандидатствай в Харвард. Предизвиквам те!

4

Като внимаваше за току-що лакираните си нокти, Наташа намести двете възглавници до стената, за да се облегне по-удобно върху тях. Посегна предпазливо към новия брой на „Гламър“ върху коленете си. „Гламър“ бе нейната Библия. Всеки месец изчиташе всяка думичка в него, изучаваше подробно всяка илюстрация. Ноемврийският брой бе пристигнал днес и тя едва бе изчакала да свърши вечерята, за да може да се усамоти най-сетне с него.

Настани се върху леглото си и се взря в момичето върху корицата, като изучаваше косите, грима… с две думи, всичко. Не пропусна да обърне внимание и на леката усмивка, на ъгъла, под който бе наклонило глава, на блясъка в очите му. Точно такава мечтаеше да бъде и Наташа: безгрижна, щастлива и… известна. Младата жена бе модел, точно каквато мечтаеше да стане и тя самата. Откъдето и да погледнеше, искаше да има това, което имаше и непознатата от снимката.

Девойката вдигна косите си по същия начин. Разтвори широко очи и изви устни нагоре в сияйна усмивка, като се стремеше да се доближи възможно най-много до изражението насреща. Но не се получаваше много добре. Упражнява се в продължение на няколко минути и накрая реши, че го е постигнала. Доволна, отвори списанието и го запрелиства, докато се озова на страниците, посветени на модата.

Заразглежда ги съсредоточено. Ако искаше да изглежда по подобен начин, трябваше да ги копира точно, до най-малката подробност. Едва тогава щеше да се почувства достатъчно сигурна да излезе облечена с нещо по-различно. Нейните дрехи, разбира се, нямаше да бъдат толкова скъпи, аксесоарите щяха да бъдат по-евтини от онова, което виждаше в списанието, не можеше да си позволи по-скъпи неща от предлаганите в евтините универсални магазини, независимо дали ставаше дума за обиците, гривните, блузите или шалчетата. Но ако след училище обикаляше по-усърдно из магазините, можеше да намери доста близки имитации на изложеното.

Тя първа щеше да се съгласи, че същото се отнасяше и за готвенето — способност, която наскоро бе решила да придобие. Рецептата си беше рецепта и трябваше да се спазва стриктно. Не можеше да разбере как някои си правеха експерименти с това, всичко можеше да се съсипе поради една дребна грешка. Всеки вторник следобед сготвяше нещо ново. Сама в малката кухня на апартамента, Наташа оставяше „Радостта от готвенето“ върху тесния пластмасов барплот. Тази седмица бе направила „Бьоф Строганоф“, миналата — руло „Стефани“. Казваше предварително на майка си какво възнамерява да приготви за вечеря. Кит винаги хвалеше дъщеря си, но не можеше да я заблуди, тя знаеше, че майка й просто бе щастлива някой да я отменя от време на време в приготвянето на храната.

Девойката се намръщи леко при тази мисъл. Кит, разбира се, никога не следваше рецептите. Тя пускаше в тенджерата малко от това, шепа от онова… Наташа се бе вбесявала всеки път, когато бе стояла край нея с надеждата да научи нещо и я бе питала от кое по колко да слага. Майка й имаше желание да й помогне, но отговорите й, от рода на „колкото поеме“ или „сама ще разбереш колко“, бяха напълно безполезни. Въпреки това всичко, което готвеше, беше превъзходно.

Кит притежаваше същия усет и за дрехите. Харчеше нищожни суми за тях, но като че ли успяваше да стъкми великолепен тоалет за всякакъв случай, стига само да се поразрови из гардеробите. Правеше странни комбинации от стари поли, колани и бижута, но резултатът бе поразяващ. Как успяваше да го направи, Наташа не можеше да разбере, всичко това й приличаше по-скоро на някаква магия. Майка й компенсираше с неизчерпаемата си изобретателност оскъдните средства, така че в крайна сметка всичко се получаваше добре. Такава бе Кит. И всички знаят какво представлявам пък аз — помисли си мрачно девойката. — Нищо. Никой. Фактът, че не притежаваше нито стил, нито оригиналност, бе най-малкият й проблем. Истината бе, че тя дори не би трябвало да е жива.

Разбира се, с никого не бе споделила за разговора, който бе дочула отдавна между майка си и майката на Карлин за другото бебе, мъртвото. Тогава Наташа бе само на пет годинки и си играеше сама в стаята, когато до слуха й достигна гласът на Кит. Момиченцето замръзна на мястото си, без да смее да помръдне или да диша, заслушано в историята — как бебето било момче и не било живо, когато се родило. Много от казаното от майка си не разбра, но все пак осъзна основното — сега тук трябваше да бъде това момченце, а не тя.

Желанието на Кит да има онова момченце вместо Наташа бе очевидно дори днес. Госпожа Дамероф почти не забелязваше дъщеря си. Прегърнеше ли я, майка й се сковаваше. Единственото, което я интересуваше, бе Бен. Това, разбира се, бе заслуга на самия Бен, той беше страхотен.

Но дори и така… Наташа се сети за случилото се преди седмица. Когато се прибра, завари обикновено бодрата Кит да седи мрачно пред кухненската маса.

— Съжалявам — бе се извинила тя в отговор на въпроса на дъщеря си. — Просто понякога вечното отчаяние на баща ти потиска и мен. Иска ми се да знаех какво да направя за него, за да му помогна.

Приятно изненадана, че майка й бе решила да сподели нещо с нея, девойката седна и постави длан върху ръката й.

— Ти правиш всичко, което можеш. Сигурна съм, че е така.

Кит поклати глава.

— Не е достатъчно.

Момичето дълго търси най-верните думи, преди да каже:

— Татко си е такъв открай време. Може би просто… е такъв по рождение.

Майка й въздъхна.

— Не, някога бе различен. Винаги си е бил някак си… не знам как да се изразя… с достойнство. Но знаеше как да се смее и да се забавлява. Изобщо не приличаше на това, което е сега — очите й се напълниха със сълзи. — Ако можех само да открия правилния… — изрече с нещастен тон тя и не довърши думите си.

— Не се натъжавай, мамо — опита се да я успокои Наташа. — Ти си добра с него, а той те обича много, сигурна съм в това.

Точно в този момент влезе Бен. Девойката видя смаяна как Кит моментално се оживи.

— Здравей, миличък. Как мина денят ти? — попита бодро тя и стана незабавно, за да го посрещне, като посегна да прибере назад падналите на челото му коси.

Той се усмихна и отстъпи леко.

— Добре. Избраха ме за президент на Съединените щати, гласуваха единодушно да ме приемат в Бейзбол Хол на славата и открих лекарство против настинката. А твоят?

Тя се засмя, очевидно забравила тъгата си.

— Днес ти купих нов пуловер. Ела да го видиш.

И двамата излязоха от стаята. Наташа се загледа след тях. Усилията й да ободри майка си се бяха провалили плачевно. Затова пък глупавите шегички на брат й бяха свършили чудеса.

Момичето се помъчи да прогони този спомен. В действителност всичко това бе напълно логично. Защо Кит ще се занимава с нея, след като цялата й любов бе за Бен и за мъртвия й втори син, за когото се сещаше всеки път, щом погледнеше към нежеланата си дъщеря?

Освен това тя несъмнено още преди години си бе дала сметка, че в дъщеря й няма нищо, което заслужава да бъде обичано. Това бе останалата част от ужасната тайна на Наташа. Понякога се чувстваше така, сякаш Бог бе забравил да й даде онова, което правеше от едно същество човек. Трябваше да се преструва, че е човек, че е щастлива или развълнувана, да полага усилия, за да бъде интересна и другите деца да я харесват. От време на време си мислеше, че мъртвото момченце бе взело душата й. Може би за нея не бе останало нищо. Тя бе изпразнена от съдържание, безполезна, без никаква стойност. Всекидневно трябваше да се измисля отново и отново. Това отнемаше цялата й енергия, но ако маската паднеше и другите откриеха какво представлява всъщност… не, не можеше да позволи да се случи подобно нещо.

Проблемът бе, че с възрастта ставаше все по-трудно да крие ужасната истина за себе си. Вече трябваше да мисли за толкова неща: за подходящи дрехи, за това да я канят на партита, за училищните кръжоци, в които трябваше да се запише… списъкът беше безкраен. В същото време трябваше да мисли и за бъдещето. Щяха да й бъдат нужни пари, и то немалко, за да продължи да поддържа измамата. Трябваше да живее на нужното място, в нужната къща. Брат й можеше да си говори за възвръщане на семейната слава, да се тревожи за бащината чест и тем подобни глупости. Наташа искаше да се махне от Уестърфийлд и да стане богата. Може би ако успееше да спечели достатъчно пари, тогава най-после щеше да се превърне в някой.

Чете още половин час, след което остави списанието.

Крайно време бе да реши с кои дрехи щеше да ходи на училище утре. Утре можеше да види Тони Келнър и искаше да изглежда колкото се може по-добре. Прехапала съсредоточено устна, тя се спря на два тоалета. Беше сигурна, че щеше да му хареса. Не си подхождаше особено с много късата черна пола, тя обаче знаеше, че това също щеше да му допадне.

Крайно време беше да премахне всички задръжки, да започне да носи къси поли, за да му даде възможност да огледа краката й, когато след занятията минеше уж случайно през училищния двор, той бе споменал, че ще играе там тенис. Можеше да каже, че Тони бе вече почти напълно неин. Очакваше всеки момент да я покани да излязат. Знаеше, че щеше да стане точно така. Усмихна се и закачи полата на вратата на гардероба, за да е готова за сутринта.

Касиер на горния клас, капитан на отбора по тенис и страшно готин, Тони, колкото и да не бе за вярване, бе неин. Това й бе отнело месеци предпазливо планиране, но си струваше, защото сега вече можеше да бере плодовете на своите усилия. Всичко бе започнало благодарение на невероятен късмет. Той бе закъснял за училищното събрание и по една случайност седна на празното място до нея. Заговориха се и така се запознаха. След това Наташа уреди няколко „случайни“ срещи край училище.

После нещата бяха започнали да се развиват доста бързо. Много момичета искаха да излизат с него, но в повечето случаи той обядваше с нея. Пак на нея предложи да се приберат заедно след часовете поне три пъти през последните две седмици. А тя беше едва в долния клас. Когато двамата с Тони излизаха бавно от главния вход на училището, всички обръщаха глави след тях. Другите момичета сигурно се пукаха от яд. Тази мисъл я накара да се усмихне.

Другото невероятно нещо у Тони бе, че веднъж можеше да бъде благ и уравновесен, а след това да стане изведнъж толкова… напрегнат и сгорещен. Беше го виждала да препуска с момчетата с топка в ръка, спокоен и усмихнат. Но го бе наблюдавала и по време на мач по тенис и да се възмущава гръмко, когато отбележеха точка срещу него. А тя направо се разтопяваше, като чуеше тихия му провлачен говор. Семейството му се бе преместило от Южна Каролина, когато бил на пет години, но той бе запазил прекрасния южняшки акцент.

Наташа коленичи на пода и измъкна от стенния гардероб черните си обувки с високи токчета. Те щяха да подхождат на черната пола. Секси, но не прекалено. Не желаеше видът й да издава големите усилия, които полагаше, за да бъде хубава. Огледа ги внимателно. След това се намръщи, обърна се и тръгна към банята, за да донесе черната боя за обувки.

Тони Келнър задържа за момент ракетата пред себе си, след това подхвърли топката за тенис във въздуха и замахна.

— Точка за мен — извика, когато противникът му се спусна към летящата топка.

Момчето насреща се върна на мястото си, отпуснало колене, хванало своята ракетка в двете си ръце.

— Благодаря ти, Тони — отвърна саркастично той. — Нямаше да разберем какво е, ако не ни беше казал.

— Няма защо, Хенри — засмя се Тони.

— Хайде, нека да свършваме. И без това е прекалено студено за тенис. Не знам изобщо как се оставих да ме уговориш.

Тони, който се готвеше за нов сервис, замръзна, щом зърна Наташа Дамероф, която се приближаваше към тенис корта. Постара се да не променя израза си и се направи, че не я е видял. Тя бе тук. Беше дошла. Тъй като момичето спря за момент, за да намести нещо в чантата с учебниците, той имаше време да я огледа незабелязано. За пръв път я виждаше с толкова къса пола, краката й бяха страхотни, точно както бе предполагал. И с тези високи токчета. Усети, че започва да се възбужда, затова се обърна да вдигне няколкото топки за тенис, които се търкаляха наоколо.

Най-накрая вдигна отново поглед, сякаш току-що я забелязваше. Кимна леко и се усмихна едва-едва в отговор на поздрава и, сякаш имаше на ума си по-важни неща, и се върна към играта. Устоя на желанието си да погледне отново. Когато играта приключи, със смесица от облекчение и самодоволство видя, че тя беше все още тук.

Дяволски добре бе станало, че бе победил. Но точно затова и бе накарал Хенри да дойде днес, защото знаеше, че може да го бие и с вързани очи, а се надяваше Наташа да мине покрай тенис корта.

— Хей, Хенри, ще се видим после — извика той. Хенри, който затваряше ципа на калъфа за ракетката, вдигна очи, за да види как приятелят му прави знак с глава към Наташа. Ухили се, ситуацията му беше ясна.

— Добре, Тони. Разбрах.

Доволен от реакцията на приятеля си, Тони тръгна бавно към девойката, като преметна бяла хавлия около врата си.

— Здравееей…

Проточи умишлено думата, за да й даде да разбере, че я харесва. Така бе възнаграден да види поруменелите й бузи. Окуражен, той се приближи до нея и я погледна право в очите.

Очевидно смутено, момичето отстъпи крачка назад.

— Спомних си, че смяташе да играеш тенис днес — рече то, — и тъй като минавах насам…

— Страхотно, скъпа — бавно, чувствено погали ръката й. Едва сдържа смеха си, когато тя затаи дъх. — Какво ще кажеш да ме придружиш до съблекалнята и след като се преоблека, ще си вземем по един бургер.

Остави я да чака отпред, докато той свали набързо дрехите си и грабна една хавлия на път към душа. Нещата се развиваха дори по-добре, отколкото бе очаквал. Особено го забавляваше убеждението на Наташа, че тя е активната страна. Очевидно нямаше представа, че той я бе избрал много отдавна, че бе изчакал най-подходящия момент, за да се появи. Празното място до нея по време на събранието бе като че ли дело на боговете.

Защо пък му бе дошъл точно този израз на ума? Намръщено закачи хавлията на стената и се мушна под душа. Водата бе много гореща, точно както я обичаше. Родителите му все още вярваха в божествените дела, но не и той. По дяволите, годините на молитви по пет, по шест часа дневно, бяха останали далеч назад, във времето, когато, осемгодишен, все още беше вярвал в подобни глупости. На родителите му това им доставяше удоволствие, радваха се, че той ходи на срещите с тях, мислеха, че молитвата му бе страшно забавна. Това обаче не пречеше на майка му да се напива до забрава почти всеки ден, а не бе помогнало и на него, когато бе навършил тринайсет години. Точно тогава си бе дал сметка, че само си губеше времето.

През цялата въпросна година се бе молил неуморно на Господ да му даде сили да устои на изкушенията, които ще се изпречат на пътя му. Мислите и чувствата, които бяха започнали да се пораждат у него, бяха недопустими за Бог. Но нощем, останал сам под завивките, образите в съзнанието му го подлудяваха, принуждаваха го да плъзга длан към слабините си и след това да я движи все по-буйно и по-буйно, докато експлодира. После лежеше, обзет от срам, изплашен и с пламнали бузи. Но само след десет минути започваше отново и почти губеше съзнание от удоволствието, което си доставяше. В училище бе достатъчно да погледне голата ръка или врата на някое момиче, за да не може да си намери място, страхуваше се, да не би да свърши, насред часа и да се изложи с подмокрените си панталони.

Съмняваше се в способността си да общува с Господ. Молеше се всяка нощ и всеки ден през уикендите, коленичил зад къщата на студа, като се наслаждаваше на болката, която му причиняваше леденият зимен въздух, докато умоляваше Исус да му прости тези отвратителни грехове и да му покаже правия път. Наказваше се по всевъзможни начини — лишаваше се от храна, не играеше на топка по цяла седмица и каквото друго се сетеше. Но нищо не помагаше. Напротив, положението се влошаваше. След връщане от училище започна да се заключва в банята, неспособен да издържи до времето за лягане.

Знаеше прекрасно, че почтените хора не усещат онова, което изпитваше той. Откакто бе навършил осем или девет години, баща му му бе повтарял, че който не може да се пребори със сексуалните си желания, е обречен на ада. И въпреки отчаяните му молби Господ отказваше да му помогне. Заключението се разбираше от само себе си: Бог не даваше и пукнат грош за Тони, не се интересуваше какво щеше да стане с него. А причината бе, че Тони не бе почтен човек. Затова не бе откликнал на молитвите му да отърве майка му от пиянството. Затова и сега се бе превърнал в роб на животинската си похот, каквито и усилия да полагаше да се пребори с нея. Тони нямаше да отиде в рая и никога не бе стъпвал там.

Макар да нямаха представа за тайните му действия, неговите родители бяха шокирани, когато той обърна гръб на Господ. Натякванията им предизвикваха само презрение у него, така че в крайна сметка отношенията им се обтегнаха. Най-накрая се отказаха да му въздействат, с думите, че не могат да го спасят от наказанието, което го очаква, задето се е отказал от Бога.

Тони все по-малко се интересуваше от това. Започна да си съставя план. Знаеше, че щом порасне още малко, сексът вече нямаше да бъде забранена територия за него, защото един мъж може да накара жените да правят каквото пожелае, ако е съгласен да плати за това. Той щеше да има красиви жени, които щяха да карат другите мъже да позеленяват от завист. Подобно на жените от „Плейбой“, който вмъкваше тайно в стаята си всеки месец, изключително елегантни, когато бяха облечени, те си го искаха непрестанно, натрапваха пищните си тела, викаха за още, когато ги чукат. Ето защо реши да стане такъв, какъвто биха искали и те: преуспяващ, известен, да действа така, сякаш всичко е детска играчка за него. Може да беше бедният Тони Келнър от една от най-мръсните и бедни улички в Уестърфийлд, но щеше да има най-доброто. Колкото повече мислеше за това, толкова повече хубавият живот го привличаше. Имаше ли пари, можеше да се наслаждава на всичко и на всеки.

Най-накрая разбра какво иска, за какво бе предназначен. За най-доброто от всичко.

Миналата година бе решил, че нещата с Лайза Зорн потръгват. Деликатната блондинка от неговия клас притежаваше всички търсени от него качества. Почти прозрачната й кожа, светлосините очи, леките извивки на стройните й хълбоци, когато ходеше… беше я наблюдавал в продължение на седмици, преди да реши, че ще бъде тя. Беше елегантна, тиха, любезна, но нещо в нея му подсказваше, че щеше да полудява в леглото.

Докато я наблюдаваше, стигна до заключението, че тя е нещо повече от добре подбрана приятелка, двамата просто бяха създадени един за друг. Скоро тя измести всички други момичета в неговите фантазии. В продължение на седмици си бе представял двамата голи в леглото, на пода, на масата в трапезарията — той я галеше, а тя стенеше от желание по него. Понякога фантазиите му загрубяваха малко. Представяше си как Лайза го моли да я завърже. Виждаше я с привързани към леглото крайници да го умолява да я вземе и само при тази мисъл се разтърсваше в мощен оргазъм.

Тони спря душа и се избърса. В крайна сметка се оказа, че бе допуснал голяма грешка. Тя съвсем не бе тази, за която я мислеше. Как е могъл да бъде толкова сляп? Тя всъщност бе една глупава кучка. След всичкото внимание, което й бе отделял така щедро, след като я бе изчаквал в коридора след часовете, след като я бе канил постоянно да излизат заедно и дори през почивните дни бе стоял на улицата срещу нейната къща… Беше направил какво ли не, за да докаже предаността си, а тя го бе отблъсквала с презрение. Не излизаше с него и най-накрая дори му заяви, че не иска да го вижда. Неспособността й да разбере, че са създадени един за друг, го вбесяваше. Трябваше да я накара да разбере колко се лъже. В резултат на всичките му усилия баща й го заплаши със заповед за задържане, ако се доближи до Лайза.

Това вероятно бе най-доброто, което би могло да му се случи, реши Тони, докато обуваше панталоните си. Затова в крайна сметка се отказа от нея и реши занапред да бъде по-предпазлив.

Така и бе направил. Усмихна се, докато се решеше. Сети се за косите на Наташа с цвят на огненочервени есенни листа, за прекрасните й устни, които щяха да целуват тялото му, за налетите й гърди, които щеше да гали и да смуче до насита. Този път нямаше грешка. Това бе тя. Той обаче бе изключително предпазлив и не насилваше нещата, а оставяше всичко да изглежда така, сякаш бе по нейна идея. Господи, как само му се искаше да излезе, да я събори на земята, да разкъса дрехите й и да я чука, докато я накара да крещи от екстаз. Напъха ризата си в панталона и се огледа за последен път в огледалото.

— Внимателно, човече! — каза си той. — Много внимателно.

— Пак ли отиваш на срещичка, Таш?

Бен подаде глава през вратата на стаята й.

— Може да отивам, а може и да не отивам — отвърна загадъчно сестра му, без да отделя поглед от малкото огледало на своята тоалетка. По дяволите, толкова трудно бе да изправи косите си, естествените къдрици отказваха да се подчинят.

— Безупречният Тони Келнър се появява отново, така ли? — пошегува се той. — Така срещите стават колко, четири ли?

— Пет — не можеше да не се усмихне. — Всяка следваща — по-добра от предишната, ако мога така да се изразя.

— Възможно ли е да ни чакат сватбени камбани? — засмя се брат й.

Девойката го изгледа недоволно, но очевидно раздразнението й не бе искрено.

— Махай се оттук, клоун такъв.

— Отивам в стаята си да чета за задълженията на брата на младоженката — заяви тържествено. — Това е голяма отговорност, да знаеш.

Наташа се изкиска. Изключи машата, свали пеньоара и започна да се облича. Бяха й нужни три дни, за да реши да сложи ръждивооранжевата рокля. Съвсем семпла, но цветът отиваше страхотно на косите й. Не можеше да си представи нещо по-важно от вечерята с родителите на Тони. Подобна покана не можеше да значи друго, освен че я искаше сериозно за своя приятелка. Това бе поразително. Беше пуснала в употреба всичко, което бе чела из книги и списания за това, как да накараме един мъж да ни хареса. Разговаряха за всеки интерес, който той бе имал някога, тя се съгласяваше с всяко негово предложение, независимо дали ставаше дума къде да хапнат, или какъв филм да гледат, не забравяше да му направи комплимент за избора на дрехите, на местата, където я водеше, изобщо за всичко, за което се сетеше.

И тактиката й очевидно действаше. Върна се към миналия петък вечерта, когато се връщаха от кино. Той бе спрял пред техния блок и бе вперил тъмните си очи в нея.

— Ти не си като другите момичета, Наташа — провлеченият южняшки акцент подчертаваше още повече желанието в гласа му. — Ти си по-добра. Ти си това, което съм търсил.

Наведе се и я целуна за първи път, откакто бяха започнали да излизат. Целувката му беше буйна, почти груба. След това пъхна езика си в устата й и я обходи набързо. Това бе първата френска целувка в живота на Наташа, но тя предпочиташе да умре, отколкото да признае този факт. Постара се да го последва, но й олекна, когато той спря. Не беше чак толкова приятно. Много по-важно обаче бе, че Тони Келнър я бе целунал наистина.

Вечерта определено щеше да се запомни. Щеше да се запознае с родителите му, а нищо чудно на него да му дойде и някоя друга идея, нещо повече от онази първа целувка. При тази мисъл дланите й се изпотиха. В училище вече започваха да говорят за тях като за гаджета и това я ласкаеше страшно много. А Тони бе споменал сякаш между другото, че след две седмици двамата можели да отидат на най-голямото, най-важното парти на последния клас. Наташа вече бе започнала да мечтае за ефекта, който щяха да предизвикат, когато влязат, тя, хванала под ръка Тони.

Щом се облече, девойката отиде в кухнята за чаша мляко. Не знаеше дали тази вечер изобщо щеше да се сервира алкохол — може би родителите му бяха много изтънчени и предлагаха вино или може би той щеше да я заведе да пийнат нещо след вечеря — но бе чела, че млякото предпазвало от напиване.

Протегна ръка към кутията с мляко в хладилника, когато на вратата се почука. Не можеше да е Тони, щяха да се срещнат пред блока след четирийсет и пет минути.

— Мамо, къде си? — извика тя. — Някой чука.

— Заета съм, Таш — отвърна от спалнята Кит. — Можеш ли да видиш ти?

Девойката отиде в антрето и отвори. На прага стоеше Карлин, облечена за излизане.

— Здравей, Таш, готова ли си? В колко ще дойде?

Приятелката й, разбира се, знаеше всичко за Тони и за вечерята с родителите му. Наташа споделяше с нея всичко… е, почти всичко. Не бе й казала за лекото си отвращение от целувката. Нещо й подсказваше, че не е хубаво да разкрива това дори пред най-добрата си приятелка.

Наташа излезе в коридора и дръпна вратата след себе си. Беше принудена да постъпи така заради отношенията между Карлин и брат й. Те не само че не си говореха, ами и отказваха да бъдат в една и съща стая. От няколко дни нейната приятелка не прекарваше часове у тях, нещо, с което всички бяха свикнали отдавна, само минаваше да я вземе, за да излязат заедно. Всъщност не бе нужно да се отбива, можеше просто да телефонира или да накара Наташа да намине у тях. Но така нямаше да има никакъв шанс да види Бен. На Наташа й бе ясно, че тя се надяваше да го срещне.

Бен не бе по-добър от Карлин. Макар да се преструваше, че не слуша, сестра му бе готова да се закълне, че надаваше ухо всеки път, когато чуеше името й. Един ден, когато двете с Карлин вървяха по улицата пред блока, тя вдигна очи и видя, че той ги наблюдава през прозореца. Нито единият, нито другият искаше да й каже за какво се бяха спречкали този път. Винаги се бяха карали, така че това не беше нещо ново. Но никога не ги беше виждала толкова ядосани.

— След малко. Ти накъде си се запътила? — попита Наташа.

— Няколко приятелки отиваме на концерта на духовия оркестър, за който се говори, че е много добър. Исках да взема на заем червилото ти. Може ли?

Изгледа я изненадана. Карлин почти никога не слагаше червило. Преди да успее да отговори, вратата зад нея се открехна.

— Таш, виждала ли си ксерокопието ми от…

Бен не довърши, когато видя с кого разговаря сестра му.

Лицето на Карлин пламна, но въпреки това тя го изгледа предизвикателно.

Наташа наруши мълчанието, като се обърна към брат си:

— Ако говориш за огромната книга, която четеш, не зная, разбира се. От къде на къде ще знам къде ти е книгата?

— Съжалявам — измънка той и се прибра.

Сестра му поклати глава. Не можеше да не се е досетил, че говори с Карлин. Защо иначе щеше да виси като някоя глупачка в коридора?

— Е, добре, чао — махна с ръка приятелката й и заотстъпва към вратата на техния апартамент, очевидно нямаше търпение да се прибере. — Приятно прекарване с Тони.

— А червилото?

— Промених си намерението. Не ми трябва.

— Добре.

Наташа сви рамене и се прибра. Какво им ставаше на двамата? Очевидно желаеха отчаяно да поправят нещата, но бяха прекалено горди. Освен това тази вечер се полагаше на нея да бъде притеснена.

При спомена за предстоящата среща нервността й се върна. Стомахът започна да я боли. Това се случваше всеки път, когато бе нервна или напрегната. Времето преди срещата си с Тони прекара пред огледалото.

Когато слезе, той вече я чакаше, вдигнал яката на палтото си, за да се предпази от студения ноемврийски вятър. Забеляза преценяващия му поглед и изпита огромно облекчение, когато видя одобрение в него.

— Скъпа, толкова си сладка, че на човек му се иска да те изхруска — каза той, пое ръката й и я вдигна към устните си.

Тя се изсмя нервно.

— Нашите чакат. Да вървим.

Прегърна я и потеглиха. Наташа се опиваше от непознатото усещане. Чувстваше се желана и крехка, а той сякаш я защитаваше.

Когато стигнаха до къщата на Тони, лицето й бе почервеняло от студа, а краката й се бяха вледенили в тънките прозрачни чорапи. С истинско облекчение видя как госпожа Келнър отвори вратата и ги покани да влязат.

Девойката се ръкува с родителите на своя приятел. Беше очаквала да бъдат донякъде ексцентрични, предполагаше, че той е наследил от тях страстната си природа. Но те бяха съвсем безлични — среден ръст, сиви коси и незабелязващи се, неподлежащи на описание дрехи. Усмихната, Наташа благодари за поканата за вечеря.

В отговор госпожа Келнър леко се усмихна. Макар държанието й да не бе враждебно, тонът й бе студен.

— Вие влезте в дневната — рече тя, южняшкият й акцент бе по-силен дори от този на сина й, — а аз ще донеса свинския бут на масата.

Единственият резултат от желанието на девойката да се отпусне бе, че ставаше все по-напрегната.

Тони и баща му я поведоха към дневната. В стремежа си да не обръща внимание на болката в стомаха, тя започна да се оглежда наоколо. Слабо осветената стая бе пълна с всевъзможни вещи. Отоплението очевидно бе пуснато на максимум, защото бе нетърпимо горещо. Наташа се сети за момент за собствения си дом, нейните родители вероятно имаха по-малко пари от Келнърови, но апартаментът им изглеждаше многократно по-представителен.

Щом се настани на тъмнокафявия диван, младото момиче се обърна към окачената над камината снимка на мъж. Изглеждаше около шейсетгодишен, с очила е рогови рамки. Увеличена до размерите на портрет в естествени размери и поставена в позлатена рамка, снимката доминираше над цялото помещение.

Тони и баща му казваха нещо. Девойката потриваше нервно потните си длани в полата. Най-сетне наруши мълчанието:

— Това ваш роднина ли е, господин Келнър?

И посочи към снимката.

— О, не, Наташа — поклати глава той. — Това е Ото Мийд. Нашият основател.

— Основател ли? — повтори неуверено тя.

— Да, основателят на нашия орден. С госпожа Келнър принадлежим към Божия храм. Вече двайсет и пет години.

— О!

Момичето не знаеше какво да отговори. Никога не бе чувало за подобен орден.

— Това е голяма група хора, момиченце — темата очевидно вълнуваше нейния домакин. — Нашите срещи са забележителни. Законите, разбира се, са стриктни. Никакво пушене, пиене, танци и тем подобни неща. Но на нас точно така ни харесва.

Наташа с изненада чу как Тони изсумтя презрително.

— Само дето мама не спира да пие като смок.

— Това предпазва нашите младежи от съвременните пороци — продължи баща му. — Задържа погледа ни върху същественото, а не върху всички глупости, които обсъждат днес другите — повиши възмутено глас. — Човешки отрепки, с това сме заобиколени в наши дни, те управляват, изпълват улиците. Проклети човешки отрепки.

Изумена, девойката се отдръпна назад. Хвърли поглед към Тони, седнал на близкия стол, той наблюдаваше невъзмутимо баща си.

— Каква религия изповядват твоите родители? — попита господин Келнър. — Наташа Дамероф ми се струва чуждо име, не американско.

Тя изпита странно чувство. Не можеше да обясни защо, но й се стори по-разумно да не казва на този мъж, че е еврейка.

— На майка ми й харесвало името Наташа. Това е всичко.

— Просто го харесвала, така ли?

За щастие в този момент майката на Тони влезе в стаята.

— Заповядайте на масата — покани ги госпожа Келнър и избърса ръце в престилката си. — Бърт, Антъни, моля ви не забравяйте да си измиете ръцете.

Събраха се около малката маса и Наташа се усмихна весело на домакинята, която сервираше, макар сърцето й да биеше трескаво, когато всички започнаха да си сипват в пълно мълчание от отделните сервизни чинии и подноси. Малко по малко напрежението в нея нарасна дотолкова, че не можеше да издържа и секунда повече. Извини се и бързо се запъти към тоалетната. Първата й работа, щом влезе, бе да дръпне сифона, за да заглуши звуците от повръщането си.

— Ти си добре, ти си много добре — прошепна след това тя, като се наведе над умивалника и започна да плиска със студена вода лицето си. — Всичко ще бъде наред.

Върна се в трапезарията с усмивка, като се надяваше, че няма да забележат пламналите й бузи. Вечерята й се стори безкрайно дълга. Девойката кимаше и се стараеше да изглежда заинтригувана от малкото, което се казваше, като предъвкваше безвкусния свински бут и картофеното пюре. Струваше й се, че е само с господин и госпожа Келнър. Тони се бе затворил напълно в себе си — олицетворение на пълно безразличие. Той сякаш се оживи отново в края на десерта, докато дояждаше компота от круши. На Наташа й се прииска да заплаче от благодарност.

— А сега трябва да тръгваме — обяви момчето. — Обещах на родителите на Наташа да я върна към девет.

— Разбирам — рече одобрително майка му. Стана и започна да разчиства масата, сякаш вечерта вече бе свършила и бе дори забравена. — Довиждане, Наташа.

— Довиждане, госпожо, и много ви благодаря за прекрасната вечеря.

Домакинята изчезна към кухнята. Бащата на Тони ги изпрати до вратата.

— Бъди послушен, чу ли? — обърна се строго към сина си той, докато двамата младежи обличаха палтата си.

Тони само кимна. Сега вече студът навън бе хапещ, но на нея той й се стори чудесна промяна след задушното помещение. Когато вдигна поглед към приятеля си, бе изумена от поредното дълбоко преобразование, което бе претърпял. Сега изглеждаше щастлив и самоуверен. Стори й се дори по-висок. Усмихна й се дяволито и очите му блеснаха.

— Моите са истинска сензация, нали, скъпа? — попита той. — Е, ще трябва да направим опит да наваксаме изгубеното време.

Наташа нямаше представа за какво говори.

— Тони, защо им каза, че трябва да си бъда у нас в девет? Моите родители никога не са казвали подобно нещо.

Той й намигна. Не, сега не приличаше много на момчето, което познаваше. Струваше й се не така напрегнат като през последните седмици.

— Имам изненада за теб. Само след още две пресечки. Стигнаха до ъгъла и завиха.

— Тази къща — посочи юношата. — Тук живее приятелят ми Кърт. Замина с родителите си за Ню Йорк за уикенда — някакво събрание на баща му или нещо подобно.

— Там ли отиваме? — попита девойката, отново започна да чувства напрежение в стомаха си.

Тони не отговори. Изкачи почти тичешком последните няколко стъпала пред нея, извади ключ от джоба си и отвори входната врата. Покани я да влезе с широк жест. Тя се подчини колебливо.

— Знаеш ли къде е ключът за осветлението, Тони? — попита плахо момичето, обгърнато от тъмнината.

Ръцете му я обхванаха изотзад. Застанал зад нея, той разкопча палтото й. Наташа бе толкова нервна, че дишаше с усилие. Ръцете му бавно се плъзнаха нагоре и се спряха на гърдите й.

— Какво правиш? — попита тя.

Това бе възможно най-глупавият въпрос, но не знаеше какво друго да каже.

— Цялата къща е на наше разположение — промълви младежът. — С голямо легло. Съвсем сами — направи пауза за по-голям ефект. — Това е нашата нощ.

Устата й пресъхна.

— Но аз не знам дали е редно. Не знам…

В гласа му прозвуча гняв:

— Нали не си от тия, дето само дразнят, а, Наташа? Би ми било много неприятно дори да си го помисля.

— Хайде, Тони — рече успокоително тя. — Казах само, че…

Тонът му внезапно придоби тъжни нотки, сякаш го бе наранила.

— А аз те заведох да се запознаеш с моите родители — поклати глава. — Нима не разбираш колко много значиш за мен? Искаш да те моля на колене ли? Ще го направя — постави длани върху раменете й и се приближи още повече. Девойката усети в бедрото си твърдата подутина под панталоните му. Той я потърка бавно в нея. — Сънувам те. Толкова силно те желая, Наташа… толкова силно.

Сърцето на момичето блъскаше в гърдите му. Това бе Тони Келнър и той й се молеше. Момчето, за което мечтаеха всички. И той й казваше, че я сънува, че я желае, така както един истински мъж желае една жена. По тялото й премина тръпка. Това приличаше на филм. Беше дори по-хубаво.

— Искам да те направя щастлив, Тони — прошепна тя. Той я грабна в обятията си и я понесе към тъмната спалня. Постави я на леглото и съблече припряно палтото си. След това й помогна да свали своето. Легна до нея и започна да я целува. Ръцете му намериха отново гърдите й и започнаха да ги мачкат.

Всичко се развиваше с такава скорост. Искаше й се да се поотдръпне, за да може да диша по-спокойно. Защо не виждаше нищо романтично в неговите милувки, целувки и смукане, което в момента бе съсредоточено върху шията й? Тони грубо се бе нахвърлил отгоре й. Подобна мисъл я ужасяваше.

Младежът издърпа роклята през главата й, смъкна чорапогащника й и плъзна ръка под пликчетата й. Наташа застина, когато започна да я опипва навсякъде.

— О, да, скъпа! — изпъшка той. — О, да!

Защо това не й доставяше удоволствие? Тони издърпа надолу пликчетата й и се настани между бедрата й. Дишаше все по-тежко и по-учестено, докато се триеше в нея. Това е Тони Келнър — напомняше си непрестанно тя. Другите момичета щяха да дадат всичко, за да бъдат на нейното място. Дали да му отдаде девствеността си тук и сега? Тя не означаваше кой знае какво за нея, но ако щеше да я изгубва, поне искаше да стане както трябва.

Обгърна го с ръце и надигна хълбоци в желанието си да прояви някакво доказателство за страст.

Това като че ли го накара да изгуби контрол. Почти веднага чу свалянето на ципа му и внезапно усети натиска на пениса му, тършуването на пръстите му и остра, изгаряща болка, когато той проникна в нея. Наташа затвори очи и изви глава на една страна. В този момент й мина ужасяваща мисъл.

— Тони — прошепна настойчиво, — имаш ли нещо? За предпазване от забременяване? Аз нямам.

— О, Боже… — промълви дрезгаво той, като се движеше трескаво. — Ще… ще изляза… Ооох.

С гръмко пъшкане, което приличаше повече на вик, той се отдръпна рязко от нея, стовари се отгоре й и се отпусна, като потръпваше. Наташа усети мокрота върху корема си. Тони лежеше, заровил лице във врата й. Момичето плъзна ръка по корема си, а след това приближи длан до очите си, по пръстите й висеше нещо топло и лепкаво. Каква гадост! Добре, че беше тъмно и той не можеше да види израза на лицето й.

Това значи бил сексът. Не й се вярваше, че някога би го пожелала. Но ако мъжете имаха нужда от него, добре тогава, щеше да го изтърпява, нямаше проблем.

Тони й тежеше, ставаше й все по-трудно да диша.

Когато реши, че не може да издържи дори секунда повече, тя постави длан върху рамото му и го побутна леко.

— Би ли могъл?…

Не знаеше как да се изрази. Той издаде такъв звук, сякаш го бе стреснала насред сън.

— Извинявай, скъпа, бях се унесъл за миг — изрече и се изтърколи от нея. — Теб наистина те бива в леглото, знаеш ли? — прегърна я, придърпа я още по-близо до себе си и се изправи леко, за да може да я вижда. — И сега вече си моя, нали, Наташа, скъпа? Двамата сме отбор, ти и аз.

Тя кимна. Когато той се отпусна отново върху леглото, тя зададе въпроса, който не й даваше мира от толкова време:

— Значи наистина ще ходим заедно на партито на горния клас?

— Разбира се, разбира се. Ти и аз, каквото пожелаеш.

Наташа се сгуши в него, заслушана в равното му дишане. На нея не й се спеше. В съзнанието си виждаше обширно помещение, изпълнено с ученици от горния клас и с гръмка музика, всички танцуваха и се забавляваха. Вратата към стаята се отвори и на прага се появиха те двамата с Тони. Той я бе прегърнал през раменете. Всички се обърнаха към тях и се понесе шепот: „Ето ги, Наташа и Тони… Не са ли прекрасни…“

Момичето се усмихна в мрака.

5

Въздухът в колата бе така зареден с електричество, че сигурно всеки момент щяха да пламнат искри. Карлин стискаше дръжката на вратата, като избягваше упорито да гледа към Бен, който караше.

— Наближаваме ли? — попита Наташа от задната седалка, след като провери грима си за четвърти път откакто бяха излезли от Уестърфийлд преди малко повече от час.

Приятелката й тихо се засмя. В очите на Таш обаче се появи паника.

— Таш, до Саратога има още сто и двайсет километра, а модното шоу няма да започне поне още един час след нашето пристигане.

Бен погледна сестра си в огледалото за обратно виждане и се намръщи несъзнателно, когато погледите им се срещнаха. Тя изглеждаше страхотно, но бе до такава степен обсебена от външния си вид, че започваше да му се струва непознат човек.

— Знаеш ли, сестричке, ако продължаваш да се плескаш така, главата ти ще натежи така, че ще ти счупи врата, преди да сме пристигнали.

Съжали за думите си, щом забеляза обиденото й изражение. Тя беше толкова чувствителна, толкова неуверена.

— Слушай, Таш — продължи вече по-меко той. — Ти ще бъдеш най-красивият модел, който е стъпвал някога на това глупаво място.

Наташа му се усмихна, но очите й издаваха, че още е нервна.

— Наистина изглеждаш мнооого добре — обади се Тони Келнър, като се примъкна още по-близо до нея на задната седалка и започна да гали ръката й.

Карлин потрепери, като чу гласа му. Сякаш не бе достатъчно, че трябваше да стои до Бен Дамероф по време на двучасовото пътуване до Саратога, ами трябваше и да слуша провлечения южняшки говор на Тони. Не знаеше какво намираше Наташа в него, за нея той нямаше никакъв чар.

Това е денят на Наташа — напомни си Карлин и се сдържа да не каже нещо саркастично на приятеля й. Шрайър бе изключително популярен моделиер и фактът, че Наташа бе избрана да участва като манекенка в коледното му модно шоу, бе голям успех. Девойката обърна глава към двойката на задната седалка, като избягваше внимателно погледа на Бен.

— Изглеждаш великолепно, Наташа. Колко момичета са избрани за шоуто?

— Шест, струва ми се. Всички други са по-големи от мен.

— Ти ще бъдеш по-добра от тях — окуражи я приятелката й. Искаше й се поне веднъж Наташа да бъде доволна от себе си. Затова продължи с усилията си да й вдъхне по-голяма увереност: — Знаеш ли, онази дама от рекламния отдел на Шрайър, госпожица Трейгър, каза, че тази вечер можело да дойдат хора и от Ню Йорк. Кой знае, може да се появи дори Ейлийн Форд.

Забеляза, че Бен се усмихна на усилията й да накара сестра му да се почувства по-добре, но веднага се усети и лицето му придоби гневното изражение, което носеше като маска винаги, когато Карлин бе край него.

Той се обърна към нея.

— Ами да, какво друго би могла да прави Ейлийн Форд в събота следобед?

Думите му бяха толкова тихи, че да може да ги чуе само Карлин. Но той точно това и целеше. Никога не би проявил такава злост към сестра си.

Хвърли крадешком поглед към него, докато той се взираше в пътя пред себе си.

Двамата не бяха разменили повече от няколко думи след скарването си на връщане от клуба в Коулвил преди два месеца и Карлин никога не би седяла толкова дълго до Бен, ако случаят не беше толкова важен. От около пет години насам Шрайър пращаше хора да оглеждат гимназистите в най-големите училища в щата и няколко от момичетата, избрани за неговото коледно шоу след завършване на училище бяха станали професионални манекенки. Добре де, Ейлийн Форд може би нямаше да дойде, но затова пък не бе изключено да се появят други експерти в областта на модата. Това наистина бе голям шанс, който можеше да доведе до нещо още по-голямо, дори до пробив в Ню Йорк след завършване на училище.

И Карлин, и Бен, бяха щастливи заради Наташа и бяха твърдо решени да й помогнат през този, както се очертаваше, труден ден. Нямаше нещо, което да не бяха готови да сторят за нея. Само да не трябваше да изтърпяват непрекъснато присъствието си. Карлин все още побесняваше, когато се сетеше за онази нощ в Коулвил. Бен бе спечелил доверието й, бе я накарал да се превърне в мека глина в ръцете му, след което бе започнал да сече наляво и надясно. Как му бе позволила да разпали подобен пламък у нея? Е, с това вече бе свършено. Край на страстите. Край и на униженията. Между тях не можеше да има друго чувство, освен гняв, за нея то бе позната територия, там се чувстваше удобно и сигурно.

За момент й мина през ума, че всъщност би трябвало да му бъде безкрайно благодарна. Той я беше предизвикал да кандидатства в Харвард и тя наистина изпрати молба до престижното учебно заведение. Отдели часове, за да я попълни и да напише глупавото есе, после работи, за да спечели парите за чека, който трябваше да се изпрати заедно с документите. В началото бе правила всичко това единствено напук на Бен, но откакто пусна големия плик в пощенската кутия преди няколко седмици, започна да се вълнува. Не защото мислеше, че има някакъв шанс. Но така поне можеше да мечтае за нещо. Моята мечта — помисли си ядно и стисна още по-силно дръжката на вратата до себе си.

Това не остана незабелязано от шофьора.

— Ако паднеш от колата, няма да имаме достатъчно време да се върнем да те вземем. Съжалявам.

Нямаше да му достави удоволствието да му отговори.

Час по-късно пристигнаха в Саратога. Алеята, която водеше към магазина на Шрайър, пламтеше в коледни светлини.

— Днес, изглежда, всички от щата Ню Йорк са хукнали да пазаруват — заяви учудено Карлин, докато Бен търсеше свободно място из претъпкания паркинг.

Час по-късно Наташа, облечена в полупрозрачна бяла рокля, обляна в ярка светлина, се появи на сцената и бе приветствана от гръмки аплодисменти. Докато се движеше грациозно по пътеката, до ушите на Карлин достигна шепот. От несигурността, обзела приятелката й по време на пътуването, очевидно не бе останала и следа. С вдигната нагоре коса, с абсолютно спокойно изражение, тя изглеждаше уверена в себе си и елегантна, а ритъмът на движенията й създаваше впечатление, сякаш е работила като манекен през целия си живот.

Представителите на местната преса бяха в стихията си. Забеляза доста от тях да се въртят и да питат шепнешком: „Как се казва?“, „На колко е години?“. Операторът на една от местните телевизии следваше с камерата всяка крачка на Наташа, докато тя демонстрираше тоалета. Звукооператорът бе забравил да настройва потенциометрите на апаратурата и я зяпаше с отворена уста.

Тони Келнър започна да ръкопляска буйно, когато тя се скри, за да се преоблече. В края на шоуто всички манекени излязоха, за да се поклонят, а Карлин и Бен се изправиха на крака.

— Не само ние сме на това мнение — младежът се обърна към Карлин, неспособен да сдържи възбудата си, тъй като тълпата аплодираше сестра му по-разгорещено отколкото другите момичета. — Тя беше страхотна.

Девойката се усмихна щастливо, прекалено развълнувана заради своята приятелка, за да мисли с кого се съгласява.

Когато Наташа се появи след двайсетина минути, облечена в своите дрехи, тя не беше сама. Придружаваха я три жени и двама мъже, очевидно представители на модното ръководство към магазина.

— Слушайте, Бен, Карлин — девойката бе толкова развълнувана, че едвам изговаряше думите. — Отиваме да празнуваме, затова кажете на мама, че ще се прибера веднага щом мога. Е, не, когато успея да се добера дотам. Господин Картрит обеща да ни върне с Тони в Уестърфийлд — посочи към мъжа в синия костюм на тънко райе, който стоеше вляво от нея, и прошепна: — Той познава модни агенти в Ню Йорк.

— Не се притеснявай — разроши косите й Бен. — Ще се оправим и сами.

На сестра му видимо й олекна, побърза да оправи косите си. Стисна ръката на Тони и последва групичката, която се насочи към изхода.

Свечеряваше се. Карлин и Бен тръгнаха към колата. Успехът на Наташа ги бе възбудил дотолкова, че не можеха да издържат повече на мълчанието.

— Господи, колко беше красива! — възкликна Карлин, сетила се отново за първата поява на приятелката си на сцената, когато показваше ефирната бяла рокля.

— Знаеш ли — каза той и хвърли поглед към нея, докато караше по добре осветената улица, — не бях сигурен как ще се държи в присъствието на толкова много хора. Ето тя бе страхотна.

Девойката кимна и дори успя да му се усмихне.

— Определено ми олекна на ушите без онзи тежък акцент — заяви сякаш между другото младежът.

Тя се засмя.

— Помня Тони от времето, когато беше на шест години. Готова съм да се закълна, че тогава акцентът му не беше и наполовина толкова подчертан. Как е успял да го задълбочи, след като живее от толкова години почти на канадската граница, това не мога да проумея.

— Аз също не знам, госпожице Карлин.

Думите на Бен окончателно стопиха леда помежду им. По времето, когато напуснаха щата Ню Йорк, вече за кой ли път преживяваха появата на Наташа и бъбреха така, сякаш никога не бяха спирали да си говорят.

След около час той хвърли поглед към часовника върху таблото. Беше седем и половина.

— Сигурно вече си умряла от глад? — попита и едва сега си даде сметка колко гладен бе самият той.

Не бяха слагали и хапка в устата си от закуска.

— Май, че си прав.

Отбиха се от главния път, за да отидат в близкото ресторантче.

Карлин мълчеше дори след като седнаха. Бен забеляза промяната в настроението й. Понечи да я попита за причината, но в последния момент реши да не рискува да предизвика нов спор. Поръча хамбургери и кока-кола за двамата и тя кимна одобрително.

Чувстваше се толкова объркан, докато я гледаше как наблюдава танцуващите върху дансинга двойки. Беше го подлудила, откакто се бяха скарали. Карлин можеше да бъде много упорита и непристъпна, когато пожелаеше. Но беше и дяволски красива.

Младежът не можеше да си спомни за какво точно се бяха спречкали и трябваше да полага големи усилия, за да не погали дългите й кестеняви коси. Струваше му се, че на това странно, кипящо от живот място могат да започнат всичко отначало.

От грамофона се понесе „Роден, за да бяга“ и всички около бара започнаха да пляскат с ръце в ритъма на песента. Бен беше замаян от гъстите облаци дим и острата миризма на бира.

— Хайде — рече той, бутна стола си и се изправи. — Ела да потанцуваме, докато дойде храната.

И протегна ръка към нея.

Видя нерешителността в очите й. Тя като че ли се опитваше да прецени колко далеч от него би могла да остане, докато танцуват на буйната музика. Най-сетне също подаде ръка.

Но щом стъпиха на дансинга, песента свърши и бе заместена веднага от гласа на Барбара Стрейзънд. Бен прегърна Карлин и започна да я върти. Известно време я държа вдървено, възможно най-далеч от себе си. Но тъй като дансингът бързо се напълни с танцуващи, те бяха принудени да се притиснат един към друг. Бен се възползва, да вдъхне аромата на шампоана й и да вдигне ръка към врата й, за да почувства хладната й кожа.

Светлините внезапно намаляха и той усети как тя се успокои, отпусна се, а топлината на тялото й го изпълни със задоволство. Започна неуверено да гали гърба й през тънката материя на блузата. Когато усети реакцията й, изпита смесица от облекчение и възбуда. Сякаш никога не бяха се карали.

Музиката се смени за пореден път и повечето двойки напуснаха дансинга. Но Бен задържа Карлин още малко, като повдигна нагоре лицето й и я целуна леко.

Девойката помисли, че сърцето й ще се пръсне. Отскубна се и се върна на масата. Изядоха набързо вечерята си и се върнаха при колата. Щом се озоваха сред студа и тъмнината навън, Карлин си даде сметка, че не може да се сдържи да не го докосне. Нито пък искаше. Докато Бен пъхаше ключето в стартера, тя се притисна към него. Задържа дъха си и доближи лицето си до неговото.

— О, Боже — промълви младежът, когато ръцете й се плъзнаха под ризата му.

Този път устните им бяха пламенни, езиците — неуморни, ръцете не спираха да изучават.

Карлин го придърпа към себе си, привлече го отгоре си върху широката предна седалка и усети, че пламва, когато той се настани върху й. Бен разтвори нетърпеливо вълненото й яке, вдигна нагоре пуловера и блузата и пръстите му откриха мекотата на гърдите й.

Превъзбудена, девойката се надигна, колкото да свали якето, да измъкне през главата си и другите дрехи и да привлече устните му към тайното местенце, открито преди малко от ръцете му.

— Карлин… — младежът си наложи да спре, намерил кой знае как някакви остатъци от самоконтрол. — Не можем да го направим.

Тя обаче не беше на това мнение.

— Бен, моля ти се — промълви едва чуто. Знаеше, че онова, което иска, е напълно в реда на нещата.

Бен се предаде. Свали якето и ризата си и се наведе, за да срещне гърдите й. Въздъхна от удоволствие, завладян от всички тези нови усещания, от мекотата на кожата й, от нарастващото напрежение на зърната й, които сякаш оживяваха под ласките му.

Когато ръцете й се доближиха до ципа на дънките му и започнаха да разучават с колеблив кураж, младежът затаи дъх от удоволствие. Понечи да разкопчее панталоните, но в последния момент спря.

— Сигурна ли си? — попита той, гласът му потрепери.

— О, Боже, да — отвърна девойката, като не спираше да го гали.

Докосна възбудения му член и почувства как той нараства още в дланта й.

Бен бръкна под полата й, прокара ръка от вътрешната страна на бедрата, после плъзна пръсти под пликчетата й.

Карлин започна да се извива от удоволствие, което я заливаше на вълни, докато пръстите му проникваха все по-навътре и по-навътре.

— Бен, моля те!

Разбрал какво желае, младежът смъкна пликчетата й. Като си налагаше да бъде внимателен и нежен, проникна в нея и страстното й охкане му даде смелост да продължи. Усети как разкъса крехката преграда.

Карлин обаче дори не почувства болка. Движеше се с него, докато удоволствието я отнасяше към място, за чието съществуване не бе и подозирала. Само след секунди нейното щастие бе споделено и от него.

Отпуснаха се в обятията си и едва тогава той почувства студа. Тя сигурно зъзнеше, помисли си младежът, обхванат от чувство на вина. Но не можеше да си представи как ще се отдели от Карлин. Най-сетне се пресегна, взе якето си и се засмя, като забеляза запотените прозорци.

Помисли си за месеците, през които не си бяха говорили, струваше му се, че от тях го делят години, дори десетилетия.

— Моля те, нека никога повече да не го правим, какво ще кажеш? — промълви нежно.

— Никога да не се любим ли? — попита дяволито Карлин и го целуна.

Той се ухили широко и се отдръпна за момент.

— Не точно. Между другото, какво би казала да останем тук до края на живота си?

Усмихна й се, а след това впи устни в нейните, сякаш за да запечата щастието, което изживяваха в момента, за вечни времена.

6

— Не, Тони, кълна се. Карлин ще дойде да ме подстриже.

Стиснала слушалката между рамото и ухото си, Наташа седеше по турски на пода в стаята си и си пилеше ноктите.

— В колко ще бъдеш готова? — попита Тони.

— Не знам.

Макар тонът й да бе все така мек, раздразнението й можеше да се забележи по бързината и силата, с които пилеше ноктите си.

— Нали вече се видя с Карлин? — попита недоволно младежът. — Не можеш ли просто да й кажеш, че предпочиташ да се видиш с мен?

Търпението на Наташа бе към края си, но това не пролича по гласа й.

— Прекарахме следобеда заедно. Наистина съжалявам, но не мога да те видя по-рано от вечерта.

— Но ти ми липсваш, скъпа — произнесе с нещастно детско гласче той.

Тя чу с облекчение, че се отваря външната врата.

— Тони, тя пристигна. Ще ти се обадя по-късно.

— Но, скъпа…

— Чао, Тони. Ти си най-страхотният.

И затвори преди той да успее да каже още нещо. Вечните му въпроси за това къде е била и защо не може да бъде постоянно с него я дразнеха.

— Таш, Карлин дойде — провикна се от дневната Кит. — А аз излизам. Ще се видим на вечеря.

— Тук съм, Карлин — извика девойката. Припряно постла вестници на пода и постави стол в средата. Приятелката й се появи на вратата. Наташа вдигна поглед и й се усмихна.

— Всичко е готово за теб — заяви и й подаде ножиците. — Но, моля те, не режи повече от един сантиметър. Миналия път отряза сигурно цели пет.

Карлин кимна безмълвно. Наташа внимателно я изгледа. Стори й се твърде напрегната.

— Добре ли си? — попита я съчувствено. — Слушай, не е нужно да се занимаваш с косата ми. Може да го направим друг път. Или пък да помоля някой друг.

— Не, не, Таш — отвърна разсеяно Карлин, очевидно мислите й не бяха тук.

— Какво има? — настоя приятелката й и пристъпи още по-близо.

Тя измъкна ръка иззад гърба си и показа вече отворения плик, който държеше. Той беше леко надут.

— Харвард — промълви едва чуто. — Това е от Харвард.

Наташа ококори очи.

— Таш — Карлин направи пауза и се взря изумено в нея. — Приета съм.

Приятелката й затаи дъх.

— Шегуваш се. Приета си ли каза? Приета си! — извика и я прегърна. — Това е невероятно…

Карлин се отдръпна.

— Но аз няма никога… това бе просто едно глупаво предизвикателство. Бен…

— Разбира се! — Наташа замръзна, внезапно осъзнала за какво става дума. — Днес той трябва да получи отговор.

Изскочи от стаята си и се втурна към масичката до входа, където майка й винаги оставяше пощата. Върху нея, естествено, лежеше купчинка писма. Девойката ги грабна и ги прегледа припряно. Карлин се приближи и надникна нетърпеливо през рамото й.

Белият плик беше там, адресиран до господин Бенджамин Дамероф. Наташа го вдигна към светлината.

— О, Боже! — разтревожено възкликна Карлин. — Много е тънък. Вътре има само един лист.

Приятелката й се обърна с надежда към нея.

— Но това винаги ли значи отказ? Не може ли да е нещо друго?

— Възможно е — опита се да бъде по-голяма оптимистка. — Не съм сигурна.

Наташа се вгледа в писмото. Ако Бен не беше приет, щеше да има нужда от време, за да оправи някак си нещата. Не можеше да понесе да го види да страда.

Стиснала плика, тя се втурна към кухнята, напълни чайника с вода и го постави на печката.

— Не мислиш да правиш това, нали? — попита приятелката й, която влезе в този момент и я видя как включва котлона. — Няма да го отваряш на пара…

— Ти само гледай.

Наташа се намръщи нетърпеливо, в очакване водата да заври. Приятелката й се отпусна на един стол. Никога не бе имала намерение да ходи в Харвард. Това винаги е било мечтата на Бен, а не нейната. Той често говореше за нещата, които щяха да правят заедно в Бостън, или за лекциите, на които можеха да ходят заедно, и всеки път тя само се бе изсмивала в отговор. Разбира се, понякога си бе фантазирала какво би станало, ако отиде, но с течение на времето си даваше все по-ясно сметка колко неосъществимо бе желанието й. Дори когато резултатите й на тестовете започнаха да се изравняват с тези на Бен, тя пак отказа да приеме сериозно тази идея. Той беше единственият, който щеше да учи в Харвард, това го знаеха всички.

В очите й запариха сълзи. Толкова го обичаше. Последните месеци, които прекараха заедно, бяха най-щастливите в живота й. Сутрин нямаше търпение да стане, тъй като знаеше, че ще го види. Съзнанието й витаеше по време на часовете. Единствената й мисъл беше да прекара няколко минути с него през междучасието преди започването на следващия час. Най-ужасната част от всичко това бе да се преструва, че няма нищо против той да прекарва все така по толкова време, като играе баскетбол или да учи. Но свършеше ли с това, той бе изцяло неин — да го гледа, да го докосва, да го целува. А понякога дори да се люби с него, когато имаха късмет да заварят един от апартаментите празен. Да го прегръща силно, да гали гладката му кожа, да усеща цялото му тяло до своето, да го чувства в себе си, все по-дълбоко и по-дълбоко, докато накрая и двамата експлодираха и Бен я притискаше здраво, като мълвеше името й. Искаше й се да се потопи в тези мигове, така че те никога да не свършват. Но какво щеше да стане с всичко това сега?

Острото изсвирване на чайника я върна към действителността. Наташа постави плика над парата. Най-после, след като измина цяла вечност, както й се стори, успя да го отвори и да измъкне писмото отвътре. Прегледа го набързо, а после погледна към своята приятелка, която стоеше като препарирана на стола.

— В резервите. Поставили са го в списъка с резервите — седна и поклати глава.

На Карлин й прилоша. Всичко това бе заради нея. Тя не държеше да учи в Харвард, а ето, че бе отнела мястото на Бен. Ако не беше тя, той, разбира се, щеше да влезе. Какъв шанс имаше да влезе сега, каква беше вероятността, че ще се освободи някакво място и ще изберат точно него от списъка с резервите? Той мечтаеше толкова отдавна за това, а тя бе объркала всичко. Подпря ръце на кухненската маса и зарови лице в дланите си. Наташа се настани до нея и се взря унило в писмото пред себе си.

— Какво ще правя? — попита печално Карлин.

— За какво?

Щом чуха гласа на Бен, и двете момичета подскочиха стреснати. Той се бе облегнал на вратата на кухнята, стиснал няколко книги под мишница. Както винаги, когато го видеше, Карлин усети вълнение в стомаха и странна слабост в коленете, сякаш изведнъж отказваха да я държат. Той изглеждаше толкова безгрижен и спокоен. Но научеше ли…

— Какво става? Гледате така, сякаш някой е умрял.

Наташа се изправи и му подаде писмото.

— Моля те, не се сърди, че съм го отворила. Не можах да се сдържа.

— Какво е това?

Младежът пристъпи напред и пое писмото от ръцете на сестра си. Прочете го набързо. След това с безизразно лице постави книгите върху масата и го прочете отново, този път по-бавно.

Смачка листа и се обърна с гръб към момичетата. Настъпи мълчание. За част от секундата отпусна рамене, но ги изправи почти веднага и си пое дълбоко дъх. Когато се обърна отново към тях, вече се бе овладял.

— Е — каза той, — все още има шанс, макар и минимален.

И двете усърдно закимаха. В този момент Бен очевидно се сети, защото погледна право към Карлин.

— Ти получи ли отговор от тях?

Тя кимна отново.

— И? — настоя той.

Девойката го гледаше безмълвно, неспособна да отговори.

— Карлин?

— Аз… — започна нещастно.

— Ти си приета — произнесе спокойно той.

— Да — отвърна едва чуто тя.

Мъката му бе прекалено голяма за нея, за да може да я понесе.

— Не трябваше да ме приемат, Бен — промълви тя. — Не го заслужавах.

— Напротив, заслужаваш го. Представи се отлично на всички тестове.

Не му беше лесно, но въпреки това успя да й се усмихне. На нея й се плачеше, като гледаше колко усилия му струваше да бъде любезен.

— И освен това се занимаваше с какво ли не — продължи той. — Пееше всяка година в училищния хор, организираше карнавала. Както се казва, ти си много по-многостранно развита. А аз само учех, бях просто зубрач.

— Не е вярно — прекъсна го Наташа. — Ти спортуваше и правеше още сто неща.

— Освен това — продължи Бен, без да обърне внимание на думите й — в Харвард ще вземат само един човек от място като Уестърфийлд. Там искат да имат хора от цялата страна и са избрали именно теб. Значи си си го заслужила.

Карлин знаеше какво му костват тези думи. Никога не го бе обичала повече, отколкото в този момент.

— Бен.

Изправи се, приближи се до него и постави ръце върху раменете му. Той я прегърна през кръста и шеговито изрече:

— Чуй ме сега. Ако не те бях предизвикал, никога нямаше да кандидатстваш, затова ще трябва да се представиш добре… не само заради самата себе си, а и заради мен.

Девойката зарови лице в гърдите му и прошепна:

— Обичам те.

Наташа скочи и заяви решително:

— О, Бен, следващия месец ще приемат и теб. Най-късно през юли!

Младежът целуна леко Карлин, после погледна усмихнато към сестра си.

— Винаги надежда има, нали така?

Бен пъхна учебниците в личното си шкафче и затвори с трясък вратичката му. Закъсняваше за събранието на учениците от горния клас. Докато бързаше по коридора, въздъхна с облекчение, че денят бе почти приключил. Беше му много трудно да съобщи на съучениците си, че е в списъка с резервите за Харвард. Не беше тайна, че мечтаеше да учи там. Съучениците му бяха едновременно шокирани и изпълнени със симпатия, което го накара да се почувства още по-зле. Но поне сега вече истината се знаеше и това бе сложило край на унижението му.

Освен това все още имаше някакъв шанс да влезе. Ако ли не, щеше да се наложи да се задоволи с университета в Бингхамптън, който всъщност съвсем не беше лош. Не можеше да повярва, че е постъпил толкова глупаво да кандидатства само в Харвард и в още един колеж за всеки случай. Бе толкова сигурен, че ще го приемат в Харвард. Желаеше това толкова силно, че в крайна сметка бе повярвал в неизбежността му. Решението да кандидатства и в Бингхамптън бе взел в последния момент главно защото обучението му там щеше да бъде много по-евтино като жител на същия щат. Никога не бе мислил, че ще отиде точно там. Но не бе изключено да влезе и в Харвард. Или пък да се прехвърли, като кандидатства отново още след първата година в Бингхамптън.

Всичко щеше да се оправи, реши той, когато наближи двойната врата на училищния салон.

Залата бе препълнена с ученици и господин Ван, директорът, бе започнал вече да говори. Младежът седна на един стол на задната редица. Искаше му се да бъде до Карлин, но вече бе прекалено късно.

— Продължаваме по-нататък с предвидената за днес програма. Трябва да направя едно приятно съобщение — из залата се понесе шепот. Директорът се намръщи и ги огледа строго в очакване да настъпи тишина. — Приятно ни е да съобщим името на тазгодишния победител на наградата „Ръдърфорд“.

Бен се надигна на мястото си. Не знаеше, че ще съобщават точно днес кой е победителят. Неколцина от учениците, които го бяха видели да влиза, се обърнаха, тъй като всички предполагаха, че ще бъде той.

— Това е голяма чест за нашето училище — продължи да говори господин Ван, — и сме много щастливи, че всяка година един от нашите ученици е избиран да получи тази награда.

Хайде — помоли се наум Бен, цялото му тяло бе напрегнато в очакване. — Давай по същество. Наградата беше негова, всички го знаеха. Ако не можеше да има Харвард, щеше да получи поне нея.

— Така че за мен е голямо удоволствие да ви съобщя името на победителя — директорът засия. — Тази година наградата „Ръдърфорд“ печели Карлин Скуайър.

Разнесе се шепот. Изумени погледи се вторачиха в Карлин. Смаян Бен се изправи и като се бореше с желанието си да побегне навън, тръгна из залата, проследен от множество любопитни погледи. Щом се озова в коридора, хукна и спря едва няколко преки по-нататък, когато училището се изгуби от погледа му.

Отпусна се на бордюра на тротоара. Къде бе сгрешил? Толкова отдавна правеше планове и работеше усърдно, сигурен, че е тръгнал по верния път, водещ към целта му. Но изглежда никой друг не мислеше, че той заслужава онова, което желае. Не можеше да има нито Харвард, нито наградата „Ръдърфорд“.

И сякаш това не бе достатъчно, ами и всичко трябваше да бъде спечелено от Карлин, момичето, което обичаше. Струваше му се, че не може да й се насити. Силата на чувствата му го плашеше и затова се опитваше да възвърне поне част от самоконтрола си, като си налагаше да прекарва всеки ден по няколко часа далеч от нея — да учи или да играе баскетбол. Когато не беше с нея обаче, не можеше да мисли за нищо друго, играта му не беше толкова добра, учението не вървеше. Неговата сладка, безценна Карлин, момичето, което бе мразил така страстно в продължение на толкова години. Сега тази страст се бе преобразувала в нещо съвсем друго и беше далеч по-силна.

Това, разбира се, бе негова глупава грешка. Той я бе предизвикал да кандидатства в Харвард. Но никога не бе предполагал, че нещата могат да се обърнат така. Вчера бе съвсем искрен, когато каза, че тя има нужния успех и извънкласна дейност, които й дават голям шанс да успее, но всичко това бе просто една шега за нея. Тя никога не бе гледала сериозно на извънкласните си занимания и откакто я познаваше, почти не учеше. Колко пъти му се бе присмивала, че се старае толкова много и прекарва часове наред в библиотеката. Гневът го задушаваше. Това не беше честно.

За минута си позволи да я мрази. Нещо в него крещеше, че всичко това трябваше да бъде негово, а не нейно. Но чувството отмря бързо. Знаеше, че няма право да й се сърди. Тя бе спечелила почтено. А ако някой трябваше да има малко късмет, най-голямото му желание би било това да бъде точно Карлин.

Изправи се и тръгна. Дълго време изобщо не мислеше, просто обикаляше из улиците на Уестърфийлд.

Най-накрая започна да обмисля положението. Без парите от наградата „Ръдърфорд“ спестяванията на семейството нямаше да могат да покрият в никакъв случай четиригодишното му обучение в Бингхамптън. Знаеше, че родителите му щяха да направят всичко възможно, за да съберат необходимите средства, но на тях и без това им бе достатъчно тежко. Учебната такса, учебниците, квартирата… трябваше да намери някакъв друг начин да набави тези пари.

Добре, добре, само се концентрирай — рече си младежът. Вероятно имаше някакъв начин. Трябваше да има висок успех, ако все пак решаха да го приемат в Харвард, налагаше се да намери и някаква работа. За съжаление работните места в града бяха съвсем малко, особено пък за гимназисти. Трябваше непременно да си намери нещо. Освен това цялото лято бе пред него, тогава можеше да се хване на две, дори на три места.

Стисна челюсти, усетил, че оптимизмът му се възвръща. Може би в университета в Бингхамптън щяха да му помогнат да започне работа в библиотеката или някъде другаде. Ако работеше нощем… Положението не беше чак толкова безизходно. Поободрен, се запъти към къщи. Щом се озовеше в стаята си, щеше да се постарае да състави някакъв по-конкретен план и трябваше непременно да се обади на Карлин, за да я поздрави с получаването на наградата. Погледна часовника си — минаваше шест. Ускори крачка.

Завари майка си и сестра си край входната врата на апартамента. Наташа очевидно бе разбрала за стипендията и вече бе казала на Кит. Майка му го прегърна силно веднага щом си влезе вкъщи.

— Не мога да повярвам, миличък — рече тя с изпълнен със съчувствие глас. — Какъв малшанс. Но тук става дума само за няколко хиляди долара. Все ще намерим начин да ги набавим.

Младежът се отдръпна от прегръдката й.

— Всичко е наред, мамо, наистина. Благодаря.

Лицето на Кит светна от любов, когато му се усмихна.

— Ти можеш да правиш всичко, Бен, запомни това.

— Хей, Бен, съжалявам — обади се Наташа. — Иска ми се двамата с Карлин да бяхте спечелили равни точки за „Ръдърфорд“.

— За съжаление действителността е съвсем различна. Радвам се, че поне тя спечели — вдигна рамене той.

Тримата се обърнаха, когато вратата се отвори. Ленард Дамероф се прибираше рядко преди десет, затова се изненадаха да го видят вкъщи по това време. Но изненадата им се превърна в тревога, когато забелязаха бледото му като платно лице. Цялото му тяло се тресеше.

— Ленард, какво има? — Кит се спусна притеснено към него. — Да не си болен?

Той само поклати глава, свел поглед към ключовете, които въртеше в ръката си. Тя го хвана за лакътя.

— Погледни ме. Какво има?

Ленард вдигна притеснен поглед към лицето й. А след това го премести и към децата си.

— Не знам как да ви го кажа — промълви отчаяно.

— Какво да ни кажеш, татко? — не издържа Наташа.

— Чух за стипендията „Ръдърфорд“… един от учителите мина през магазина днес следобед и спомена колко изненадани били всички, че не си я получил ти, Бен — произнесе бавно баща му.

— Всичко е наред, татко — отвърна успокоително младежът. — Няма защо да се притесняваш чак толкова.

— Не, не, не става дума за това — поклати глава Ленард.

— Естествено, когато научих, поисках да разбера какво ще означава това за нас във финансово отношение. Реших да потърся Маргарет Вал и да видя каква сума притежаваме. Но когато позвъних в кабинета й в колежа, разбрах, че напуснала преди три седмици.

— Напуснала ли? — повтори като ехо Кит. — И къде е отишла?

— Нямаха представа — обърна се към съпругата си той.

— Знаеха само, че вече не живее в града. Напуснала работата си и заминала.

— Какво означава това, татко? — попита напрегнато Наташа.

— Тъй, като не бях съвсем сигурен, побързах да отида до жилището й. Намерих управителя и той ми каза, че един хубав ден просто изчезнала.

— Заедно с нашите пари… — произнесе едва чуто девойката.

Баща й изговаряше с мъка всяка дума:

— Управителят каза, че идвали да я търсят и други хора и се вайкали, че им е отмъкнала парите. Посъветва ме да се обадя в полицията и да се оплача.

Лицето на Кит посивя.

— Избягала е с нашите пари? С всичките?

Той кимна.

— Но, татко! — възкликна Наташа. — Бен има нужда от тези пари, за да учи в колежа.

Ленард прехапа устни.

— Знам, скъпа, знам.

— О, Боже! — простена съпругата му.

Младежът се взираше в лицето на баща си, сякаш не разбираше за какво става дума.

— Мамо — Наташа пристъпи напред. — Мамо, какво ще правим?

Кит като че ли не усети ръцете на дъщеря си. Тя се спусна към сина си, прегърна го.

— Бен, всичко ще се нареди, ще видиш. Обещавам ти, скъпи, кълна се.

Засегнато, момичето отстъпи назад. Бен не се отдръпна от обятията на майка си, стоеше неподвижно, като поразен от мълния.

Това е краят — помисли си. Нямаше никакъв шанс да отиде в колеж през следващата година. Без тези спестявания не можеше да плати таксата и учебниците дори в най-непрестижния общински колеж. Отпусна глава върху рамото на майка си.

Никога няма да стана лекар — помисли си с горчивина. — Освен ако не възнамерявам да се дипломирам на петдесетгодишна възраст. Горе-долу толкова време ще ми бъде нужно, за да спечеля необходимата за обучението сума.

— Бен — обърна се безпомощно към него Ленард и се приближи няколко крачки. — Не мога да ти опиша колко ужасно се чувствам. Маргарет Вал ми се струваше толкова почтена, с такова чувство за отговорност. Много хора й вярваха.

Кит махна с ръка, здраво вкопчена в сина си, с напрегнато до болка тяло. Наташа и баща й ги наблюдаваха безмълвно, затворени в своя малък свят от болка.

7

— Мръдни, по дяволите!

Джей Ти Скуайър натисна нетърпеливо клаксона. Ако нещо можеше да го извади от равновесие, то това несъмнено бе седналият зад кормилото идиот, който спира на светофара още преди появата на жълтата светлина. Мъжът във форд мустанга пред него се обърна за момент и направи жест, който сякаш казваше: „Да го духаш.“ Джей Ти се почувства така, сякаш целият свят се бе съюзил, за да направи живота му ад.

Призляваше му при мисълта, че се прибира вкъщи при Лилиан, за да я гледа как плете, готви и се суети, сякаш вонящото им апартаментче бе най-важното нещо на земята. А и Карлин, която бяха приели в голямото и модерно училище. Е, не можеше да й се отрече, че е умна, също като него, но ето, че сега започваше да му напомня за онези късметлии, сред чиито редици така и не бе успял да се вреди.

Животът не бе протекъл и наполовина така гладко за него. Родителите му бяха едни големи нули и никакъв университет не му бе пратил покана. Нямаше време за такива неща, трябваше да работи. Наистина, намирането на работа напоследък ставаше все по-трудно, но той правеше всичко, което зависеше от него.

Светлината стана зелена и мустангът пред него понечи да тръгне. В този момент обаче моторът се задави и изведнъж спря да работи. „Така ти се пада“ — помисли Джей Ти, преди да се сети, че той също нямаше да може да потегли, ако предната кола не тръгне. „Щастливата“ му звезда се проявяваше отново.

Реши да даде заден и обърна глава, за да провери дали зад него няма някой. Беше чисто, затова тръгна назад и спря точно пред магазинчето на Ленард Дамероф.

Ей това е човек с късмет, който пък не знае какво да прави с него — помисли кисело той, като се взираше през мътната витрина, на която бе написано „Дамероф“. — Произлиза от такова начетено семейство и има жена — динамит. Ако и мен ме чакаше такава съпруга в леглото, никога нямаше да си подам носа от къщи.

Джей Ти продължи да кара на заден много бавно, за да надникне през страничната витрина на магазина. Дявол да го вземе, Кит беше вътре. Какво ли правеше там в девет и половина в петък вечерта?

Спря на празното пространство току пред страничната витрина. Ленард не се забелязваше никъде. Стори му се странно. Беше минавал покрай това мрачно местенце поне хиляда пъти и бе виждал съседа си неизменно вътре, сам, да гледа в празното пространство или да подрежда рафтовете. Отегчен, самотен и нещастен. Това наистина го дразнеше. Двайсет години след някакъв неуспех Ленард все още имаше вид на човек в траур.

Видя как Кит тръгна към въртящата се стойка с вестници. Разлисти апатично приложението с роман към един от тях, това равнодушие му се стори странно за дейна жена като нея. За разлика от съпруга си не се предаваше. Джей Ти спря поглед върху налетите й гърди. Винаги когато бяха излизали четиримата, тя му бе най-добрата компания, но никога досега не бе имал шанса да я оглежда така дълго, както тази вечер.

Изключи мотора. Нека Ленард Дамероф най-после да има истински повод да тъгува — реши той, като излезе от колата и я заключи.

Десет минути по-късно Кит вдигна поглед. Появи се Джей Ти Скуайър, натоварен с пакетче свещички за рожден ден, кутия покрити с глазура кръгли кексчета, бутилка червено вино, отварачка и две чаши.

— Какво, за Бога, правиш тук? — попита тя и се засмя, когато той постави чашите пред нея.

— Имаше вид на човек, който се нуждае от малко празненство, така че ето ти го.

Намигна и започна да набожда свещичките в кексчетата така, че да образуват „КИТ“, а след това ги запали със запалката си.

— Ти си най-глупавият човек на земята — възкликна госпожа Дамероф.

В това време той отвори бутилката. Кит не се сдържа и се закиска. Сред тази обстановка действията на съседа й изглеждаха комични.

— Ленард ще умре, ако точно в този момент влезе някой клиент — рече тя, все още усмихната.

— А къде е той?

— Болен е от грип и е много нещастен. Знаеш ли, за пръв път пропуска работен ден в магазинчето, откакто го имаме.

— Защо не го замести Бен?

Джей Ти не успя да скрие напълно недоволството в гласа си. Този Бен Дамероф наистина му беше трън в очите. Вероятно чукаше дъщеря му всеки ден и дори нямаше благоприличието да изглежда поне доволен от този факт.

— Той започна да работи нощем — гласът на съседката му прозвуча необичайно тъжно. — Нали разбираш, след всичко, което се случи, опитва се да спести колкото се може повече, преди да продължи обучението си идната година.

— Е, това не е естествената ти среда, мога да го заявя — Джей Ти напълни чаша вино и й я подаде, като я гледаше с изпълнен с възхищение поглед. — Мястото ти е в замъка Уиндзор. Не, по-скоро в палата на някой султан, окичена с диаманти. Само да щракваш с пръсти, когато ти е нужно нещо.

Кит се засмя. Всички тези приказки, колкото и да бяха глупави, я ласкаеха.

— Мястото ми е точно там, където съм — отвърна тя. В този момент погледът й попадна върху полицата с детски игри, останали от Коледа преди две години.

Почти веднага се запита дали казваше истината. Всъщност точно сега нещата бяха доста депресиращи. Ленард, дори още по-нещастен и затворен в себе си от обикновено се самообвиняваше денонощно за измамата на Маргарет Вал. Колкото до Бен… Той може би никога нямаше да преживее този удар. Дори и Наташа. Тя дефилираше като модел от шоу в шоу, разяждана от съмнения и несигурна в себе си. Кит знаеше, че може би е несправедлива към дъщеря си, но й се искаше поне тя да изпита някаква радост. Може би ако поне един член на семейството можеше да усети сладостта на живота, апартаментът нямаше да й се струва толкова мрачен.

— Пия за най-красивата жена на света — Джей Ти надигна чашата си.

Кит се стресна. Всъщност бе забравила за присъствието му. За какво, по дяволите, говореше?

— О, Джей Ти, престани — отвърна, но се почувства поласкана. Вярно, че съседът й бе глупав, но такова внимание не й бе обръщал никой от години. Сети се, изпълнена с чувство за вина, за Ленард. Джей Ти обикновено й се струваше леко абсурден с безупречно изгладените си костюми и поддържаните си нокти. Ценеше сериозността на своя съпруг, пълната му отдаденост на нея и на децата. Но точно в този момент красивото лице на другия мъж, оживено и енергично, игривият му поглед… Е, не можеше да не признае, че й беше приятно. Вдигна чашата си и отпи.

С каква ли цел е дошъл? — запита се тя, осъзнала абсурдността на тази сцена: двамата празнуват един Бог знае какво насред празния магазин. Смутена, Кит надигна отново чашата и я пресуши, преди да разбере.

Няма съмнение, Джей Ти е много привлекателен мъж — размишляваше тя, докато виното затопляше празния й стомах. Беше й забавно да флиртува с него, когато излизаха всички заедно. Но той беше толкова безотговорен. Никога не го бе вземала насериозно. През всичките години на брака си единствения мъж, за когото бе мислила, бе Ленард. Той бе солиден, най-доброто средство срещу нейната уязвимост. Защо изведнъж, докато наблюдаваше как Джей Ти пълни отново чашата й, сериозността на нейния съпруг й се стори така отегчителна?

Съседът Скуайър бе глупав и празноглав, но, кой знае поради каква причина, тази вечер й се струваше очарователен. Запита се какво изобщо ги свързва с Лилиан. Кит обичаше много своята приятелка, но тя й се струваше безкрайно безинтересна за него. Така и не бе успяла да забележи каквито и да е истински чувства помежду им. През повечето време Лилиан си седеше кротко, погълната от поредното си ръкоделие. Колкото до съпруга й, той като че ли не й обръщаше никакво внимание. Интересно дали изобщо се любеха? При тази мисъл се сконфузи. Но някак си не можеше да си го представи.

Намръщи се, когато се сети за собствения си брак. Коя бе тя, че да съди другите? След сватбата двамата с Ленард не можеха да се наситят един на друг, но последвалите една след друга трагедии в живота им постепенно ги бяха отдалечили. Ако само Ленард можеше да излезе от обхваналата го меланхолия, ако можеше да се превърне отново в човека, за когото се бе омъжила. Той още я обичаше както в началото, беше сигурна в това, но в резултат на депресията радостта бе напуснала напълно живота им. Не можеше да си спомни кога за последен път се бяха любили. Ако сега Джей Ти ми се струва толкова хубав, грешката е само твоя, Ленард Дамероф — укори мислено съпруга си.

Изведнъж си даде сметка, че Джей Ти се бе преместил от нейната страна на тезгяха. Стоеше смущаващо близо до нея и я гледаше така, сякаш мозъкът й бе отворена книга за него. Тя се изчерви.

Той се наведе, поколеба се в продължение на един безкрайно дълъг, мъчителен миг и я целуна. Кит не се възпротиви. Затвори очи и се отдаде на усещането, на вълнението да бъде желана от един мъж. Уханието на неговия одеколон, докосването му… всичко бе толкова странно, дори леко неприятно. Но въпреки това не го възпря.

Какво, по дяволите, правя? — запита се тя, но обгърна врата му с ръце и започна да отвръща на целувките му.

8

Наташа знаеше, че другите пътници я зяпат. „Защо ли не е на училище?“ — шепнеха си несъмнено те, макар тя да се опитваше да завре лице в учебника по история. В продължение на няколко минути се преструваше, че е погълната от влизането на Америка във Втората световна война, след което се огледа крадешком наоколо.

Поне за момента никой не й обръщаше внимание и тя си отдъхна. Цялата сутрин бе стояла в клас, без да чуе нито дума, знаеше, че днес следобед щеше да пропусне часовете, и беше сигурна, че родителите й, брат й, директорът на училището щяха да бъдат по следите й само след минути. В началото помисли да помоли Тони да я закара, но след това се отказа. Уикендите, обядите в училище, плюс две-три вечери с него й бяха предостатъчни. Не можеше да повярва колко се бе променила връзката им само за няколко месеца. В началото той винаги се налагаше. Тя правеше всичко, изпълняваше всяко негово желание, само и само да го задържи. Сега положението бе коренно различно. Единственото, за което й говореше, бе колко прекрасна била, колко много я обичал и имал нужда да бъде с нея. Започваше да се чувства като в капан.

По-добре беше да отиде сама там, дори ако това означаваше да пътува в претъпкания автобус. Бен щеше да я убие, ако знаеше какво се готви да направи. Колкото и да я подкрепяше и да я караше с колата до всички универсални магазини, където трябваше да участва в някое модно шоу, той просто не разбираше важността на подготовката. От утре вечер тя щеше да бъде едно от трите момичета, които щяха да участват в индустриалното шоу за нови шевролети, което щеше да се състои на половин час път от Уестърфийлд и тя имаше нужда от необходимия за тази цел гардероб. Това вече бе на професионално ниво. Само за три нощи работа щеше да спечели неколкостотин долара.

Жалко, че не плащат предварително — помисли си тя. Единственият начин да си осигури прилични дрехи бе като посети големия магазин за облекла, той се намираше на двайсетина минути път от тях и там имаше намаление. Родителите й никога нямаше да одобрят прахосването на всички спечелени пари за дрехи, които вероятно нямаше да облече никога повече. Но Наташа знаеше, че разходът е оправдан — благодарение на него щеше да започне кариера, за която неколкостотин долара повече или по-малко нямаше да бъдат от значение.

Погледна отново през прозореца на автобуса, сигурна, че всеки момент щяха да я хванат. Докато оглеждаше празните паркинги и мрачните къщи край пътя, се почувства леко уплашена. Тази част от града изглеждаше особено неприветлива. Почти никой не живееше тук и дори самотният супермаркет нямаше клиенти, ако се съдеше по празния паркинг. Знаеше, че няколко пресечки по-нататък, непосредствено до магазина, има два евтини мотела, но не можеше да си представи, че някой ще отседне в тях в петък следобед.

Внезапно автобусът спря. Видя как шофьорът взе якето си и купчина вестници и слезе. Застана на тротоара и се разговори с друг униформен мъж.

През първите няколко секунди Наташа се паникьоса, но после се поуспокои с мисълта, че вероятността двамата да говорят за нея е много малка. Съвземи се — смъмри се тя. Най-вероятно на това място шофьорите да правят смяната. Наложи си да погледне нехайно през прозореца.

— О, не! — промълви.

Точно срещу нея се издигаше някаква порутена сграда, по-точно — мотел „Звездна светлина“, и насред паркинга му се мъдреше колата на майка й.

Девойката се сви на седалката с надеждата да не я видят, но вече бе почти сигурна, че е хваната на местопрестъплението. Двамата мъже обаче продължиха да бъбрят навън и през това време не се случи нищо. Момичето вдигна гузно поглед към прозореца. Нямаше и следа от майка й. Но това определено бе нейната кола. Номерът беше същият. Какво, за Бога, можеше да прави тук Кит Дамероф?

Не успя да разбере, тъй като шофьорът се качи в автобуса и потегли.

Най-сетне се добра до заветната цел. Наташа се огледа крадешком и слезе. Улицата беше пуста. Въздъхна с облекчение, влезе в магазина и веднага забеляза редицата черни плетени поли в другия му край. Слава Богу помисли си тя, когато намери своя номер. Търсенето на блуза обаче й създаде повече проблеми. Едва след като обиколи целия магазин, попадна на един пищно бродиран златист пуловер, който можеше да мине за украсен с мъниста, ако не се вглеждаш прекалено в него.

Цял час след пристигането си излезе от магазина с покупките. Автобусната спирка бе празна. Погледна притеснено часовника си и се приготви да чака дълго. Постави багажа върху тротоара и се облегна на един пътен знак. Отново се сети за майка си. Какво търсеше тук тя? Тази мисъл не й даваше мира.

Най-накрая не издържа. Мотелът беше само през няколко пресечки. Без да мисли повече, Наташа взе чантите и тръгна. Когато зави покрай ъгъла към „Звездна светлина“, тя се запита какво мислеше, че прави всъщност. Но любопитството надделя над притесненията й. Да, това наистина бе старият шевролет на Кит.

Ако автобусът дойде, ще се кача — реши. Чувстваше се много глупаво. Но само пет минути по-късно, когато майка й се появи, хваната за ръка с Джей Ти Скуайър, Наташа се почувства така, сякаш някой й нанесе удар с юмрук в стомаха.

Как можах да се оплета в цялата тази работа? — питаше се Кит, застанала до прозореца на спалнята. Следобедът с Джей Ти, вечерите с него преди това. Всичко й се струваше толкова жалко, толкова долно и като че ли не можеше да се измъкне от тази каша. Всеки път, когато тя опиташе да приключи връзката им, Джей Ти затягаше хватката си около нея.

Ужасно се притесняваше съпругът й да не разбере. Та тя го обичаше. Защо тогава спиш със съседа? — питаше се и за кой ли път вече я прониза силна болка. Първия път стана случайно.

Ще се реабилитирам — реши тя. Възнамеряваше веднага щом успее да задели няколко долара, да купи билети за концерт на Коулвилския симфоничен оркестър. На Ленард това щеше да му достави голямо удоволствие. И щеше да отделя повече време на дъщеря си.

Когато след малко входната врата се затръшна, Кит подскочи.

— Кой е? — попита и погледна часовника си.

Два без петнайсет. Прекалено рано за Бен или Таш. А Ленард никога не се прибираше през деня.

Наташа стоеше на прага на спалнята с две чанти в ръка с непроницаемо изражение.

— Какво правиш вкъщи, скъпа?

Майка й се надяваше, че гласът й звучи нормално. Не трябваше да прехвърля собственото си нещастие и върху нея. Но дъщеря й не отговори, само я наблюдаваше безмълвно.

От погледа на момичето не убягнаха ружът на бузите й и черните обувки с високи токчета, запазени за неделните излизания.

— Какво правиш вкъщи, майко? — гласът на Наташа прозвуча необичайно нагло. — Не е ли по-скоро това верният въпрос?

Кит нямаше представа от какво е разстроена дъщеря й, но страхът, който бе предизвикал у нея Джей Ти само преди час, започна да нараства.

— Какво искаш да кажеш, миличка?

— Помислих си, че може би мотел „Звездна светлина“ ти е станал втори дом?

Думите на дъщеря й се забиха в нея като изпълнени с омраза стрели и тя се задъха от болка.

— О, Боже! — успя само да промълви и се подпря на перваза на прозореца.

— Не мисля, че Господ ще помогне на татко да се почувства по-добре, майко — отвърна горчиво Наташа, след което се обърна и понечи да излезе от стаята.

— Таш, скъпа, почакай — Кит прекоси спалнята и хвана дъщеря си за лакътя. — Не можеш да кажеш това на баща си. Той просто няма да го понесе.

Девойката стоеше като статуя, изпълнена с омраза към майка си.

— Миличка — почти изплака обърканата жена, — има неща, които не разбираш, неща, които никога не съм възнамерявала… — даде си сметка, че говори несвързано. Как можеше да обясни нещо, което самата тя не можеше да разбере, нито да си прости? — Скъпа, ако обичаш баща си, моля те, много те моля, забрави онова, което си видяла. Моля те Таш, ще го съсипеш, ако му кажеш.

— Аз ли ще го съсипя?!

Вбесена, девойката изскочи в коридора, хукна към стаята си и затръшна вратата след себе си.

Как е могла да направи това, крещеше всичко в нея, и на всичкото отгоре точно с бащата на Карлин. Беше готова да се обзаложи, че това не им е за първи път. Сети се за още доста случаи, когато майка й бе излизала неочаквано. Всъщност Кит бе отсъствала всеки четвъртък вечерта през последните три седмици. Дали се срещаха често и през следобедите, както бе станало днес?

Макар и да бе отвратена от поведението на майка си, Наташа не знаеше какво да прави. Не можеше да каже на баща си, тъй като това наистина щеше да го убие, и определено не можеше да сподели с Бен или с Карлин. На брат й само това му липсваше.

Ами Карлин? Как можеше да каже на най-добрата си приятелка, че баща й се среща с нейната майка?

Безутешна, Наташа се отпусна върху леглото. Трябваше да сподели с някого. Мъката бе прекалено силна, за да я понесе сама. Освен това трябваше да накара по някакъв начин майка си да плати за стореното.

Не, двамата трябваше да платят за това. Очите й пламнаха, когато си представи Кит и Джей Ти в голямото разхвърляно легло.

Да, все пак имаше с кого да сподели, сети се най-сетне тя. Красивото лице на Тони Келнър измести грозната картина в съзнанието й. Дали щеше да я намрази, задето имаше такава майка? Всъщност това нямаше значение. Важното в случая бе да накаже онези двамата. В главата й започна да се оформя една идея. Вече й се струваше, че чува гласа на Тони, който телефонира до мотел „Звездна светлина“ следващия четвъртък вечер. Това беше то, телефонно обаждане до отвратителното им любовно гнезденце. Това щеше да ги уплаши хубавичко и двамата.

Щеше да накара приятеля си да го направи. Така, както се развиваха в момента нещата помежду им, то нямаше да бъде трудно. Нещо повече, Тони започваше да я задушава с прекалената си привързаност. Положението можеше да се влоши още повече.

Не, сега не трябваше да мисли за това. Единственото, което я интересуваше в този миг, бе, че Тони Келнър щеше да направи всичко, за което го помоли. Останалото беше без значение.

9

Джей Ти напълни чаша вода и я изпи жадно. Взря се в отражението си в огледалото на домашната аптечка. Тук-там се забелязваше по някоя бръчица, но за четирийсет и три годишен мъж изглеждаше дяволски добре. После се обърна към голямото огледало на вратата на банята. Слаб, мускулест, с все още почти плосък корем. Усмихна се доволно.

Ами, разбира се, защо да не е привлекателен за жена като Кит? Какъв глупак е бил само! Защо ли бе чакал толкова години, преди да предприеме нещо? Ако трябваше да бъде честен, не бе предполагал, че ще бъде толкова лесно. Мислеше, че няма да иска, най-малкото защото беше много добра приятелка със съпругата му.

Усмихна се самодоволно и приглади назад косите си с пръсти. В крайна сметка се оказа, че също като повечето жени, щом пожелаеше нещо, тя си го вземаше. А тя очевидно го желаеше. Беше му го доказала отново едва преди пет минути. Усети, че започва да се възбужда пак само като се сети за дивото й мятане в леглото.

Внезапно в съзнанието му изплува далечен спомен: Лилиан в самото начало на брака им. Беше гореща августовска нощ и вече се любеха от часове. Бяха целите потни. Той беше отгоре й и продължаваше ритмичните движения, сумтеше от изтощение, но не можеше да се спре. В този момент я чу да издава някакъв звук, някакво нечовешко гърлено пъшкане. То показваше една напълно обсебена от секса жена и преобърна живота му, като му даде усещане за власт и сила. В резултат изгуби самоконтрол и стигна до края. Но това, разбира се, бе отдавна, дълго преди Лилиан да роди Карлин и да наддаде двайсетте килограма, които все се кълнеше, че ще свали, дълго преди да заприлича на угоена кафява квачка, която кудкудяка из къщата, суети се за неща, от които не се интересува никой, дълго преди да бе изгубил интереса си към нея.

Разбра защо този смътен спомен се бе пробудил у него точно сега. Кит го караше да изпитва същото чувство на власт в леглото. Тук положението контролираше той, а тя имаше нужда от него. Какво ли ставаше с нейния съпруг? Той очевидно не можеше да я задоволява повече, нищо чудно и никога да не е могъл. Или пък — помисли си самодоволно — тя просто никога не е правила с него такъв добър секс. Наведе се, за да докосне пръстите на краката си и усети, как тялото му се разтегна с лекота.

„Оставяй винаги усмихнати дамите след себе си“, това бе неговото мото.

Кит лежеше на двойното легло, загледана в тавана, като придърпваше към брадичката си тънкия, леко сивкав чаршаф. Това положение бе лошо, много лошо. Нямаше защо да си припомня, че не трябваше изобщо да го допуска.

Чувстваше се като хваната в капан от тази връзка и дори още по-зле, смазана от чувство за вина заради факта, че Наташа бе открила истината. Нито едно дете не трябваше да научава подобно нещо за своята майка, а след това и да го пази в тайна.

Затвори очи, като се сети за начина, по който дъщеря й, обзета от гняв и мъка, се нахвърли върху й. Колко още бих могла да искам от детето, след като го накарах да пази заедно с мен тази тайна? — Кит се размърда неспокойно в леглото. — Ако само можех да й бъда по-добра майка… Обаче проблемът беше какво щеше да стане сега. Да съсипе Ленард не беше верният отговор. Нямах друг избор — реши отчаяно. — Трябваше да я помоля да запази мълчание.

Вдигна поглед, когато вратата на банята се отвори и оттам се появи Джей Ти.

— Хей, кукличке — приветства я усмихнат той.

— Джей Ти — започна колебливо Кит, — трябва да поговорим.

Той приседна на ръба на леглото и протегна ръка, за да погали гърдата й през чаршафа. Без да изпуска завивката, тя се надигна така, че да не може да я достигне.

— Моля те, Джей Ти, обърни ми внимание.

Той се приведе напред, все така усмихнат.

— Хайде. Позволи ми да докосна приказното ти тяло.

— Трябва да престанем с това — заяви тя, вече по-твърдо. — Ще нараним твърде много хора.

Думите й най-сетне достигнаха до съзнанието му.

Изправи се, а лицето му изразяваше досада.

— Никого няма да нараним. Ти си се побъркала. Двамата си прекарваме страхотно.

— Не, Джей Ти — промълви тя. — Не си прекарваме. Допускаме голяма грешка, като идваме тук.

Той я изгледа мрачно.

— Нима мислиш, че можеш да ме зарежеш току-така, и ще подновим семейните разходки, като се преструваме, че нищо не се е случило? Не, не, момичето ми, в такъв случай Ленард ще трябва да научи за нас.

— Не говориш сериозно, нали? Какво би могъл да постигнеш с това?

Джей Ти й обърна гръб, приближи се до тоалетката, взе часовника си и започна да го закопчава на китката си.

— Наистина ли искаш да ме изпиташ и да разбереш?

Кит понечи да протестира, но думите заседнаха в гърлото й, тъй като в този момент телефонът иззвъня. Обърна се и се взря ужасена в него. Нямаше кой да ги търси тук. Чу се нов звън, остър и настойчив. Сърцето й щеше да се пръсне. Дали не беше Ленард? О, Боже, какво щеше да стане сега?

— Да го вдигна ли? — попита паникьосано тя, тъй като Джей Ти не се помръдваше.

— По дяволите — измърмори той, — кой ли би могъл да е?

Звъненето не преставаше. Кит не издържа и грабна слушалката.

— Ало.

— Госпожа Дамероф? Госпожа Дамероф? — изрече авторитетен мъжки глас.

— Ъъъ… да — отвърна немощно тя. — Кой е на телефона?

— Детектив О’Брайън от полицията в Скенектади. Съжалявам, че трябва да ви уведомя за подобно нещо, но синът ви е пострадал в тежка автомобилна катастрофа заедно с няколко други деца. В момента сме на път към болницата.

— Какво? — Кит се обърна към Джей Ти. — О, Боже, о, Боже! Бен е катастрофирал, Бен и няколко други деца. В Скенектади.

Скуайър грабна слушалката от ръката й.

— Кои други деца? — попита той.

В това време жената вече бе скочила от леглото и бе навлякла дрехите си. Докато слагаше обувките, видя как лицето на Джей Ти пребледня като платно.

— Да не би и Карлин? — извика тя.

— Сред най-тежко пострадалите — промълви той. — Тръгваме — приближи отново слушалката към ухото си. — В коя болница?

Джей Ти затръшна телефона и се спусна към панталоните си, като грабна портфейла и ключовете си от тоалетката. В този момент нещо започна да му се струва странно. Откъде, по дяволите, полицията в Скенектади знаеше, че бяха в мотел „Звездна светлина“? Божичко, може би някой е разбрал за връзката им и е насочил ченгетата насам. Може би вече всички знаеха за това. Дявол да го вземе. Как щяха да обяснят с Кит присъствието си тук днес?

— Бен, о, Бен, моето бебе — ридаеше тя, докато отваряше вратата.

Миг по-късно Джей Ти бе до нея и двамата се спуснаха към колата му на паркинга. Ръцете му така трепереха, че известно време не успя да пъхне ключа в стартера. В това време Кит ридаеше на седалката. Обърна към него обляното си в сълзи лице, докато той излизаше на заден към улицата.

— Побързай, моля те, побързай — проплака тя. Гумите изсвириха, колата направи рязък завой и се отправи светкавично към изхода на паркинга. Когато излязоха на шосето, нито той, нито тя забеляза тежкия камион, който летеше право към тях. Последното, което чуха, бе ужасяващият звук от сблъсъка на метал в метал откъм страната на мястото до шофьора.

10

Имаше ужасно главоболие. Струваше му се, че черепът му ще се пръсне. Бен започна да масажира слепоочията си с надеждата да почувства някакво облекчение. Помещението бе препълнено с народ и задушно. Ако само можеше да легне да поспи. Това щеше да бъде най-доброто — просто да влезе в една тъмна стая и да заспи.

Погледна към сестра си. Тя стоеше с бледо, изопнато лице до него и мачкаше бялата копринена кърпичка. Приятелят й Тони не се отделяше от нея и я наблюдаваше с явна загриженост. Когато той протегна ръка към нея, брат й забеляза, че тя бе забравила за присъствието на Тони.

Бен почти не познаваше Тони от училище, но винаги го бе смятал за почтено момче. Обаче, след като го поопозна, промени мнението си за него. Той се оказа просто един самохвалко, опиянен от собствената си значимост. Но нещо в него не позволяваше да бъде приет насериозно. Дори сега трагичната му физиономия се струваше на Бен фалшива. Защо сестра му се бе захванала с човек като него? Изведнъж го обзе необяснимо раздразнение към Наташа. Защо, по дяволите, бе сложила тази голяма шапка днес? Изглеждаше смешно, като героиня в сапунена опера. Едва се сдържа да не я зашлеви.

Май започвам да се побърквам — реши той. — Просто трябва да се махна оттук. Но не помръдна. Вместо това обърна поглед към баща си, който седеше от другата му страна. Ленард бе навел глава, а бузите му бяха мокри от сълзи. Всеки път, когато го погледнеше сега, младежът се сещаше все за една и съща дума: „край“. Животът на Ленард действително бе достигнал до своя край. Дори да не умреше, той никога нямаше да се възстанови след този удар.

Гласът на равина достигна отново до слуха му:

— … Нейната любов и преданост към деца и съпруг, нейната радост да участва активно в живота на общността…

Погледна отново към другия край на помещението. Скромният ковчег бе от тъмнокафяво дърво и на капака му бе изрязана шестолъчна звезда. Бен я бе избрал лично едва вчера, тъй като си бе дал сметка, че баща му е прекалено съсипан, за да се занимава с всички тези безконечни подробности, и желаеше да му ги спести. По негова молба отгоре лежеше една-единствена роза.

Пулсиращата болка в лявото слепоочие бе станала непоносима. В този момент чу как баща му сподави поредното ридание и затвори очи. За кой ли път си припомни мига, в който се обадиха от Уестърфийлдската полиция, покрусеното изражение на баща си, докато очакваше да чуе какво се е случило, задъханите обяснения на Ленард. А след това двамата се бяха спогледали ужасени, неспособни да промълвят и дума, поразени и от още един факт — къде бе станала злополуката… и кой бе в колата заедно с Кит.

Дори не се бяха сбогували. Сутринта нищо не предвещаваше, че вечерта тя щеше да си отиде завинаги. Не можеше да осмисли това. Повтаряше си отново и отново, че майка му е мъртва, но думите някак си нямаха значение за него. Не можеше да плаче, не изпитваше нищо. Никога повече няма да я видя — помисли за кой ли път младежът, като се взираше напрегнато в ковчега и се опитваше да възприеме този факт. Никога, колкото и дълго да живея. Но това така и не се побираше в главата му.

Все пак бе успял да осъзнае, че Джей Ти е още жив. Кучият син бе убил Кит, а самият той не бе мъртъв. Никога не бе имал добро мнение за него: без работа през половината време, но затова пък винаги изтупан, винаги с вид на човек, който рине парите с лопата, преливащ от безпочвени идеи за собственото си величие. Вечно се оглеждаше в огледалото. Да му се повдигне на човек. Бен не можеше да се сети поне за един-единствен случай, в който Джей Ти да е придружил Лилиан до някое училищно събитие, като се започне от открития урок в първи клас и се стигне до пиесата в девети клас, в която Карлин изпълняваше главната роля. Рождени дни, ваканции — Джей Ти въобще не се сещаше за такива неща. Да не говорим за поведението му спрямо жените, флиртуваше с всичко, което носи пола.

Бен се размърда неспокойно на мястото си. Оказа се, че и майка му е била една от тези жени, че бе отвърнала на идиотските призиви на Джей Ти. По дяволите! Защо не бе оставил мръсните си игрички за друго място? — на Бога. Амин.

Ленард и Наташа се бяха изправили, Тони придържаше сестра му за лакътя. Бен побърза да стане и четиримата излязоха от помещението. До слуха му достигнаха хлипанията и риданията на другите опечалени, но той не погледна към тях. Много от присъстващите даже не познаваше. Откъде, по дяволите, идваха? Не предполагаше, че майка му е познавала толкова много хора, но в същото време не се изненадваше. Нейното присъствие даряваше радост и бе желано от всички.

Липсваше единствено Карлин. Тя бе все още в болницата. За два дена правеха втора операция на краката на Джей Ти. Бен не я бе виждал от злополуката и бе говорил по телефона с нея само за минутка. Искаше да бъде с нея, да зарови лице в топлия й нежен врат и да почувства ръцете й около тялото си. Струваше му се, че би могла да го отърве от всичко това.

Последва баща си навън. Влязоха в черната лимузина, която щеше да ги откара до гробището. Баща му седна и закри лице с ръце. Наташа ги последва. Брат й забеляза с облекчение, че Тони е останал за друга кола. Погледна към сестра си. Тя се взираше през прозорчето. Младежът видя дългата черна катафалка. Ковчегът се забелязваше през малкото й задно прозорче.

Кит беше съвсем сама в тази катафалка. А трябваше да бъде тук при тях, жива, тя именно правеше от тях едно семейство, тя ги сплотяваше. Никога не се бе случвало само тримата да ходят някъде без нея. Тя трябваше да бъде сега при тях, да говори весело за едно или за друго. О, Боже, как само искаше да види майка си! Моля те, Господи, само за минутка, поне само да се сбогувам с нея и да я прегърна за последен път, да вдъхна познатия аромат на парфюма й, да й кажа, че я обичам!

Но той бе заобиколен само с тежкото мълчание в колата и с трескавата активност навън. Лимузината потегли плавно след катафалката.

Бен отново се сети за Карлин, отчаяно му се искаше да я вземе в прегръдките си. Но не можеше да забрави, че тя е дъщеря на човека, убил майка му.

Истината бе прекалено тежка, за да я понесе. Не, стига вече — помоли се той. — Моля те, стига вече.

Наташа поклати глава.

— Не, благодаря, госпожо Арно — отвърна любезно тя. — Не съм гладна.

— Разбирам, скъпа.

Съседката кимна съчувствено и се запъти с поднос сандвичи в ръцете към онези, които се бяха върнали след погребението.

Девойката наблюдаваше движенията й с нарастващо нетърпение. Трябваше да се махне от всички тези хора. Задушаваха я със своето съчувствие. Най-важното — трябваше да поговори с Тони. Взела решение, тя прекоси стаята и се приближи до приятеля си, който разговаряше с някаква възрастна двойка и като че ли попиваше всяка тяхна дума.

Наташа направи гримаса. Както винаги той се опитваше да очарова всички с надеждата, че това ще му послужи за в бъдеще. На нея й се струваше, че неискреността му се забелязва от километър. В началото бе вярвала, че всичко, което прави той, е безупречно. Сега вече знаеше истината.

Онова, което я влудяваше най-вече, бе начинът, по който опитваше да ръководи целия й живот. Понякога й идеше да закрещи, след като бе трябвало да отговаря на безконечните му въпроси за това къде или с кого е била. Той, изглежда, я мислеше за своя собственост. Обаче завистта, която виждаше в очите на другите момичета, когато вървяха с Тони, хванати ръка за ръка из училищния коридор, й даваше сили да се примири с всичко.

Но не и с онова, което се случи този път. Бе допуснала огромна грешка, като го накара да се обади в мотела. Глупавата й идея да накаже майка си бе станала причина за смъртта й и сега трябваше да живее с тази мисъл. Траурната церемония от тази сутрин бе най-ужасяващото нещо, което бе преживяла някога. Стомахът я болеше ужасно, а опелото като че ли бе продължило цяла вечност. Наташа потрепери. Бе сигурна, че всички знаеха какво бе сторила, че всеки момент някой от присъстващите щеше да скочи и да я посочи с пръст, да закрещи, че е убийца. В един момент страхът й стана толкова силен, че гърлото й се сви и не й позволяваше да диша. Истинско чудо бе, че не загуби съзнание. Когато застана край гроба, в който положиха ковчега, тя зарови лице в ръкава на Тони, за да не разберат колко е зашеметена. Срамуваше се да признае дори пред себе си, че не чувстваше мъка заради майка си. Ужасът да не бъде разкрита засенчваше всичко друго.

Това щеше да бъде нейната тайна навеки, знаеше, че щеше да я отнесе в гроба. Но не беше чак толкова сигурна за Тони. Не можеше да си позволи да го държи повече тук, защото можеше да се изтърве в разговорите си с баща й или с брат й. Нищо чудно дори да реши да сподели с тях. Стомахът й се сви болезнено при тази мисъл.

— Извинете — обърна се тя към двойката, която говореше с приятеля й. — Мога ли да ви го отнема за момент? — осъзнала незабавно, че тонът й бе прекалено бодър за случая, Наташа понижи глас и погледна тъжно към Тони:

— Трябва да поговоря с теб.

— Разбира се, скъпа — прегърна я през кръста той.

— Какво ще кажеш да излезем да се поразходим? — прошепна тихо тя.

— Както искаш.

И я потупа нежно по бузата. Наташа едва се удържа да не отблъсне ръката му.

Щом се озоваха навън, го поведе към малка детска площадка. Беше празна, само ръждясалите люлки поскърцваха.

— Добре ли си, сладурче? — попита най-сетне Тони.

Думите му бяха последната капка, от която чашата преля. Тя го погледна право в очите.

— Искам да се разделим.

— Какво? — отстъпи смаян той.

— Вече не ни е хубаво заедно, Тони.

— Какво?!

— Да, правилно си чул — кимна момичето. — С нашата връзка е приключено.

Тони започваше да се ядосва.

— Почакай. Нямаш причина да казваш това и аз няма да те оставя да ме зарежеш просто така.

Наташа не отговори.

— Хей — гласът му ставаше все по-силен. — Нима онзи ден не ме помоли да направя нещо за теб и аз не го изпълних точно? Видя ли сега какво стана заради това нещо, а, Наташа? Майка ти я погребаха днес заради онова, което смяташе за безобидна шегичка — очите му я пронизваха. — Аз обаче те обичам и съм готов на всичко заради теб. Така ли мислиш да ми се отплатиш?

— Не става дума за това.

— О, така ли, а? — удари по катерушката така силно, че момичето подскочи. — Е, аз пък мисля, че точно за това става дума. Мисля, че не ме искаш, защото знам какво си направила — изражението му ставаше все по-неприятно. — Ти си лошо момиче, знаеш ли, Наташа? Направи белята, а сега се опитваш да прикриеш следите си.

Обърна се към него ядосано.

— Не е заради това, пак ти казвам. Просто не те обичам.

— Не ме обичаш ли? — изкрещя той и сви ръце в юмруци. — Не ме обичаш?

За миг й се стори, че ще я удари. Тогава внезапно поведението му се промени коренно. Приближи се до нея, погали я по косите, взе дланта й в своята.

— Наташа, сладка моя, ти не знаеш какво говориш. Много си нещастна и има защо. Това е тъжен, много тъжен ден за теб. Сега ще се прибереш и тази нощ ще поспиш. А утре ще осъзнаеш, че това е грешка, и двамата ще се престорим, че никога не се е случвала. Обичам те, скъпа. Няма да те оставя да си отидеш така.

Наташа се отдръпна и остро заяви:

— Чуй ме, Тони. Няма да си променя намеренията. Не искам да се виждаме. Не ми се обаждай, не идвай повече.

И си тръгна.

— Ти си гадна кучка, знаеш ли това, скъпа? — извика зад гърба й той. Тя спря, дочула заплашителния му тон.

— Току-що положи майка си метър и половина под земята.

— Ти я положи в буквалния смисъл на думата — но няма да можеш да го направиш и с мен.

Обърна се, за да го погледне.

— Мислиш си, че ще се отървеш с това ли? — на устните му се появи усмивка. — Лъжеш се.

Тя не помръдваше, беше като хипнотизирана. Погледът му придоби отнесено изражение.

— С теб бяхме отбор, забрави ли? Нещо специално. Заедно можехме да направим всичко.

Изведнъж сви юмрук и го стовари с всичка сила върху металния лост на катерушката. Трепна от болка, но въпреки това продължи да удря, но от това яростта му само се засилваше.

Най-накрая Наташа се обърна и си тръгна, като се надяваше, че Тони не е забелязал ужаса й.

Бен затвори вратата след последния посетител. Не можеше да си намери място, макар да бе изтощен след толкова часове, през които бе приемал съболезнования, бе благодарил учтиво, бе ги оставял да му стискат ръката или да го хващат за рамото, като му шепнат излишните думи, предназначени да дадат утеха.

Обърна се и огледа апартамента, за да намери какво да прави. Но съседките вече бяха разчистили всичко, преди да си тръгнат. Баща му се бе оттеглил в спалнята си само преди минути и бе затворил вратата след себе си, сега оттам не се чуваше никакъв звук. Младежът влезе в кухнята, смазан от тежката тишина. Сушилката за съдове бе натежала от все още мокри, чисти чинии и сребърни табли. Мивката беше празна, барплотовете — избърсани. Тук също нямаше какво да прави.

Нямаше желание да разговаря, но с облекчение чу иззвъняването на телефона.

— Бен, аз съм — гласът на Карлин звучеше уморено. — Добре ли си?

Обзе го силен копнеж. Изобщо не трябваше да допуска да му минават такива мисли за нея. Тя не беше отговорна за действията на баща си.

— Добре съм — успокои я.

— Чувствах се ужасно, задето не можах да бъда с теб днес — продължи тя. — Моля те, прости ми. Но не можех да оставя майка си сама в болницата…

— Всичко е наред — прекъсна я нежно той. — Разбира се, че не си могла да я оставиш.

Гласът й издаваше усилията да не се разплаче.

— Всичко е толкова потресаващо, Бен — възкликна девойката. — Той не усеща изобщо краката си. Лекарите са сигурни, че никога вече няма да може да ходи — сега вече плачеше. — Само лежи безпомощно. Ще може да се движи само с инвалидна количка.

При тези думи го обзе такъв гняв, че трябваше да стисне слушалката с всички сили, за да запази самообладание. Искаше му се да изкрещи с цяло гърло, да завие като животно: Но копелето е живо, а майка ми е мъртва. Трябваше да стане обратно — цялото му тяло трепереше от ярост. — Ако майка ми бе останала жива, дори и в инвалидна количка, щях да благодаря на Бога всяка минута на всеки ден.

Пое си няколко пъти дълбоко дъх, за да се успокои.

Карлин продължаваше да хълца.

— О, Бен — заяви през сълзи тя, — защо трябваше да се случва това?

Наложи си да се овладее, за да я успокои.

— Всичко ще се оправи, Карлин. Ще видиш.

Не му отговори, но младежът чу, че плачът й започва да затихва.

— Трябва да вървя — съобщи след малко той.

— Разбирам — отговори момичето. Последва пауза. — Бен, обичам те.

Побърза да затвори телефона. Така може би Карлин щеше да помисли, че не я е чул.

Отпусна се на един стол. Гневът и мъката му бяха прекалено силни. Дишането му стана неравно и учестено и изведнъж, най-после, Бен заплака. Сам в малкото, ярко осветено помещение, той се поклащаше напред-назад на мястото си, задушаван от ридания.

11

— Нарочно ли ме мъчиш, или си просто една некадърна глупачка? — развика се Джей Ти на сестрата, която тъкмо бе започнала да подгъва чаршафите в долния край на леглото му.

Младата жена погледна безпомощно към Карлин и майка й.

— По дяволите, момиченце — продължаваше да вилнее той, — тук пациентът съм аз, аз страдам. Не жена ми или дъщеря ми. Може би, ако гледаше мен вместо тях, нямаше да ми причиняваш чак такава болка.

Карлин бе отвратена от поведението на баща си, но сълзите в очите му я възпряха да каже нещо. Три операции за шест дни бяха предостатъчни, да го направят слаб и уязвим. А фактът, че всички усилия да възстановят чувствителността на краката му, бяха останали напразни, бе най-лошото от всичко. Болката му щеше да отзвучи, но щеше да остане инвалид. Момичето се помъчи да го успокои, докато сестрата приглади завивките му.

— Татко, тя ще свърши след минутка. Искаш ли сок? Или може би ябълка?

Устата му се изкриви в ужасяваща имитация на усмивка.

— Да, точно една чаша сок ми е нужна, за да спре горенето, причинено в тялото ми от този боклук.

И той вдигна лявата си ръка, където бе забита иглата на системата: Кожата около иглата се бе надула и обезцветила.

— И в счупените ребра — добави той и трепна, когато се опита да раздвижи горната част на тялото си, — и от, как ги казваха, „многобройните натъртвания и контузии“. Да, един портокалов сок и една ябълка ще оправят всичко — след тази тирада отново насочи вниманието си към сестрата. — Учили ли сте вече това, как парче плод може да помогне на човек да проходи? Учили ли сте това, момиченце?

Карлин видя как младата жена трепна, а след това отмести погледа си от него, като се опитваше да приключи със завивките. Всичко си имаше граници. Колкото и зле да се чувстваше баща й, нямаше право да се отнася така с една непозната.

Сякаш усетил критичния поглед на дъщеря си, Джей Ти насочи гнева си към нея.

— Ако не беше ти, това нямаше да се случи.

— Какво искаш да кажеш?

Думите му я озадачиха силно.

— Ако двамата с Бен не бяхте отишли в Скенектади и не бяхте създали неприятности на полицията, нямаше да бързам толкова.

Девойката погледна към майка си, но Лилиан изглеждаше не по-малко объркана.

— Татко, никога в живота си не съм ходила в Скенектади. За какво говориш?

— Обадиха ни се от полицията. Не знам каква дяволска каша сте забъркали, но те ни казаха, че станала някаква злополука и двамата с Бен сте пострадали.

Джей Ти извърна поглед, докато говореше. Очевидно поне си дава сметка, че това „ни“ не е нещо, с което може да се гордее — помисли си дъщеря му, за момент изпълнена с омраза към него. Миг по-късно обаче осъзна какво й говори. Значи някой се бе обадил в мотел „Звездна светлина“ и бе поискал да го свържат със стаята на господин Скуайър. А после им е казал, че двамата с Бен са катастрофирали. С каква цел, за Бога? Кой би сторил подобно нещо? Трябва да е някой, който е знаел, че съобщението ще съсипе баща й и майката на Бен. Карлин пребледня. Това означаваше, че някой го бе направил умишлено.

Означаваше също така, че някой друг също е знаел къде са били. Очевидно двамата бяха ходили редовно там. Вероятно всички знаеха за връзката им. Мили Боже! Нима тя единствена не е знаела какво става? Това я изпълни с чувство за вина, сякаш ако бе узнала по-рано, кой знае как щеше да предотврати нещастието.

Дали бяха влюбени? Вероятно щеше да се почувства още по-зле, когато научи повече подробности, но въпреки това попита:

— Татко, дали…

— Дяволите да го вземат! — изрева той, тъй като точно в този момент сестрата случайно го докосна по ръката, докато нареждаше възглавниците.

— Защо не оставиш това за по-късно, скъпа? — нежният глас на Лилиан Скуайър даде възможност на младата жена да излезе от стаята. А след това Лилиан се обърна към дъщеря си: — Миличка, а ти защо вече не си тръгнеш?

Гласът й бе мек както обикновено, но очите й блестяха необичайно решително.

— Не мога да те оставя тук, мамо. Нямам нищо против да остана. Честно.

Знаеше, че майка й се опитва да предотврати следващите й въпроси, и в известен смисъл дори се радваше. Може би всъщност никой от тях не желаеше да узнае истината.

Лилиан стисна с благодарност ръката й, но бе непреклонна:

— Стоим тук по цял ден. Някой трябва да се погрижи за апартамента, да полее цветята, да вземе пощата. Ще ми помогнеш повече, ако се прибереш у дома. Една от нас трябва да си почине. Разбираш ли, това е всъщност проява на егоизъм от моя страна. По този начин утре ти ще можеш да ме заместиш.

Момичето неохотно се подчини.

— Татко, ще се видим следобед.

— Ще го видиш утре, скъпа.

Майка й бе непреклонна.

Джей Ти уморено сви раменете, сякаш искаше да каже, че му е безразлично дали тя ще остане или не.

Карлин се влачи бавно през целия път от болницата до вкъщи. Струваше й се, че това е някакъв ужасен сън.

Бе потресена, когато узна за връзката на баща й с майката на Бен, измъчваше се, като го гледаше как страда в онази ужасна болница. Но поне започваше да се справя с тези чувства. По-трудно беше да се оправи с гнева. Беше така ядосана на всички и на всичко. На баща си, задето бе толкова непочтен. На майка си, задето го гледаше, въпреки че я бе унизил така.

Най-лошото от всичко бе омразата й към Кит Дамероф. Макар баща й да бе също толкова виновен, мисълта за извършеното от майката на Бен засенчваше всичко друго. Дори само споменът за красивата и безгрижна Кит, която кръстосва по цял ден из околността и поздравява всички като обигран дипломат, бе достатъчен да я извади от равновесие и да я накара да закрещи.

Кит е мъртва — побърза да си напомни тя. Тя никога повече нямаше да обърне погледа си към когото и да било. Карлин съжаляваше, че не успя да присъства на погребението й, но не заради самата Кит, а заради сина й. Същевременно чувстваше облекчение. Как щеше да изтърпи половинчасовата възхвала за това каква прекрасна жена била покойната?

Струваше й се, че вече дори не знае как да разговаря с Бен. Двата пъти, когато му се бе обаждала от болницата, разговорът им бе протекъл като между непознати, които няма какво да си кажат. Мразя майка ти. Радвам се, че е мъртва — тези мисли се въртяха в главата й, докато говореше някакви баналности на Бен, който се намираше като че ли на хиляди километра от нея.

И всеки път след това я обземаше безкрайна тъга. Никога не бе мразила майка му. Беше я обичала. Всички я обичаха.

Каква каша — помисли си обезсърчено и влезе в блока.

Докато се въртеше из апартамента, като поливаше цветята и сортираше пощата, тя се поуспокои.

Когато приключи, Карлин се отпусна на кушетката. Очите й горяха от умора. Реши да дремне два-три часа.

Но ръката й сякаш сама посегна към телефона. Имаше нужда да бъде до Бен, да се сгуши в обятията му.

— Бен? Прибрах се.

— Идвам.

След минута той беше при нея и я прегръщаше. Но когато се отделиха един от друг, никой не намери какво да каже. Странно, но в крайна сметка се озоваха на два срещуположни стола, вперили поглед в лицата си.

— Съжалявам, че пропуснах погребението — промълви неуверено тя.

— Няма нищо. Разбирам те.

Бен знаеше, че трябва да попита за баща й, но не можеше да го направи.

Карлин помълча известно време с надеждата той да подеме някакъв разговор, но след продължилото доста дълго мълчание започна да разказва онова, което бе научила преди малко.

— Татко каза, че някой се обадил в мотела, като се представил, че е от полицията в Скенектади, и казал, че двамата с теб сме пострадали.

— Какво?

Тя кимна. Той сякаш не успя да проумее веднага казаното, след което гневът му започна да нараства.

— Искаш да кажеш, че някой го е направил нарочно? — неспособен да стои на едно място, юношата закрачи из дневната. — Що за злобно копеле трябва да е бил, та да направи подобно нещо? — попита той, сякаш очакваше отговор от нея.

— Не знам — отвърна тихо тя.

— Кълна ти се — заяви той, като я гледаше така, сякаш кой знае как тя бе част от това, — че ако открия кой се е обадил, ще го убия.

Карлин почти му завидя на гнева, той беше толкова спонтанен. Не можеше да се отърси от преследващото я чувство, а ако бе достатъчно умна, за да види какво става, всичко това нямаше да се случи.

— Ти знаеше ли за тях?

Сигурна беше, че въпросът й ще му причини мъка, но трябваше да го зададе.

— Разбира се, че не знаех. Да не си полудяла? — спря да се разхожда и се намръщи при вида на една снимка на родителите й, поставена в сребърна рамка в средата на масичката за кафе. — Не че това щеше да ме изненада.

Девойката забеляза гримасата, която направи към фотографията на баща й. Знаеше какво точно мисли и това я вбеси.

— И какво означава това? — попита го смразяващо спокойно.

— Нищо не означава — отговори Бен, като се опитваше да се владее. Но не можа да се удържи напълно. — Нека просто да кажем, че баща ти има склонност да си търси белята.

— Откъде си правиш подобни изводи?

Беше истинско облекчение да се чувства така ядосана. Лицето му почервеня.

— Може би ако баща ти знаеше как да държи безупречно изгладените си панталони на задника си, сега майка ми щеше да бъде още жива.

Карлин усети, че преминават границата, след която няма връщане, но вече не можеше да се спре:

— Кой си ти, че ще говориш за баща ми? Това, че твоят баща не е на себе си от не знам кога си, не значи, че можеш да съдиш моя. Може би ако твоята майка не флиртуваше с всичко, което се движи, нищо подобно нямаше да се случи.

Бен вдигна ръка, за да я удари, но се сдържа. Погледна я така, сякаш я виждаше за пръв път. Никога не бе предполагал, че може да мрази някого така, както мразеше нея в този момент. С леден тон заяви:

— Не искам да те виждам никога повече.

И излезе от апартамента, като затръшна вратата след себе си.

Вбесена, тя впи поглед във вратата. Вече нямаше връщане, това бе ясно. Дори някъде дълбоко в себе си съзнаваше колко мъчително щеше да бъде това в бъдеще. Обаче в момента й бе все едно. Мразеше Кит Дамероф, но най-вече мразеше Бен.

Щом се озова вън, Бен се вкопчи в дръжката на вратата, нямаше сили да стигне до техния апартамент. Как бе повярвал, че обича Карлин? Подобна грешка нямаше да направи никога повече.

Отсега нататък щеше да живее сам и нямаше да се привързва към хора, които можеха да го предадат. За момент това решение го накара да се почувства силен. Но внезапно осъзна какво означаваше това. Той бе съвсем сам. Нямаше да има нито Кит, нито Карлин. Болката от този факт го изгори като адски пламък, но той го отблъсна, гневът му носеше облекчение. Образът на Карлин се появи за миг в съзнанието му. Но не изпита тъга. Само ярост.

Чудесно — реши и най-сетне пусна дръжката на вратата, като се запъти към своя апартамент в другия край на коридора. — Сега вече всичко зависи единствено от мен. Единствено от мен.

12

— Още един бърбън, ако обичате.

Бен побутна празната чаша върху барплота. Усещаше как топлината от алкохола, който бе погълнал току-що, се разнася из цялото му тяло. Барманът го изгледа скептично.

— Сигурен ли си? Това ще ти бъде третият?

— Разбира се, че съм сигурен.

Осъзна, че гласът му не отразява степента на възмущение, която искаше да му придаде.

Трябва да съм се напил — помисли си. — Това е добре.

Докато миеше мръсните чаши, барманът следеше отражението на клиента в огледалата, покрили стената. Момчето изгълта на един дъх съдържанието на чашата, след което я удари върху бара и потръпна.

— Още една, ако нямате нищо против. Сега вече думите му бяха леко завалени.

След като напълниха отново чашата му, Бен я постави пред себе си и се взря в нея, решил този път да поизчака малко, преди да я погълне. Предметите започваха да се замъгляват. Боже, колко приятно бе човек да е пиян? Сега разбираше защо хората търсеха пиянството като средство за забрава. Може би ако започнеше да идва тук всяка вечер, щеше да престане да мисли все за едно и също. Може би нямаше да лежи буден до два-три часа сутринта и да се чуди откъде да намери хиляда и сто долара, които му бяха нужни за първия семестър в Бингхамптън.

Намръщи се и отпи отново. Ако беше пиян, защо тогава продължаваше да мисли за това и да се чувства също толкова гадно, както и при влизането в заведението?

Избърса потта от челото си. Двата вентилатора на тавана се въртяха бавно, но помещението бе толкова задушно, колкото и необичайно горещата юнска нощ навън. Хвърли поглед към мъжете, седнали край бара до него, потънали в собствените си проблеми. Откъм масите се носеха тихи разговори, прекъсвани от време на време от смях или гневен изблик. През една отворена врата нахлуваше ярка светлина и разкриваше голяма билярдна маса, край която стояха няколко човека. Мълчанието се нарушаваше само от шума на щеките, когато удряха билярдните топки.

Досега Бен се бе отбивал в този бар само един-два пъти и се радваше, че тази вечер се бе сетил за него. Трябваше да се махне от къщи и от отегчителната си работа в супермаркета, от тъгата на баща си, от мъчителната празнота на къщата след смъртта на майка му. Наташа използваше всяка възможност, за да излиза.

Тази вечер, докато се скиташе безцелно, Бен се бе сетил за бара, само на четири пресечки от техния блок. Тъмен, опушен, точно мястото, където човек можеше да стане напълно невидим и отговаряше напълно на настроението му. Не особено подходящо място да мисли за неща като учебната такса за колежа или за Карлин.

Да върви по дяволите! Слава Богу, че бе отишла да работи през лятото като сервитьорка в един от близките курорти. И въпреки това, каквото и да правеше, където и да отидеше, тя присъстваше неизменно в мислите му. Чуваше смеха й, усещаше кадифената й кожа, голото й тяло пасваше идеално на неговото, когато я вземаше в обятията си, за да я люби.

В сънищата му тя се приближаваше усмихната към него и го целуваше ненаситно. Друг път пък го нападаше яростно, веднъж дори го блъсна с колата на баща си. Миналата седмица пък сънува, че насочи пистолет към нея, а тя го погледна право в очите и прошепна: „Предизвиквам те.“ Събуди се, облян от студена пот. Миналата нощ обаче лежаха съвсем голи на пустинен плаж, осветен от ярката като слънце пълна луна.

Младежът стисна чашата с желанието да я запрати с всичка сила в отсрещната стена. Мразеше дързостта й. Бе готов да убие, за да прекара поне още една нощ с нея.

— Добре ли си?

Стреснат, Бен погледна съседа си вдясно. Не бе забелязал кога се бе настанил до него. Тъмнокос и дълъг като върлина, непознатият носеше мръсна синя тениска и дънки.

— Добре ли си, приятел? — повтори мъжът. — Така стисна челюсти, че се уплаших да не си счупиш зъбите. Ако не зъбите, то поне чашата.

Едва сега младежът осъзна, че я бе стиснал така здраво, та кокалчетата на ръцете му бяха побелели.

— Добре съм, благодаря — кимна той. — Наистина съм добре.

— Чудесно — непознатият даде знак на бармана. — Уиски, чисто, Карл.

Той донесе веднага напитката.

— Как вървят работите, Уейн?

Мъжът пое чашата.

— Толкова добре, колкото се очаква. Слушай, тази нощ ще има ли нещо?

Барманът кимна.

— Занимават се вече два часа с това.

— Благодаря.

Бен ги наблюдаваше безмълвно. Съседът му бе около двадесет и пет годишен и очевидно бе постоянен клиент тук. Може би работеше в някоя фабрика и бе прекарал целия си живот в Уестърфийлд. Погледна отново към чашата си. Такъв щеше да стане и той след няколко години. Никога нямаше да отиде в колеж, нямаше изобщо да излезе от този град.

Барманът бе отишъл в другия край на бара и те останаха отново сами.

— Уейн Пакард — протегна ръка новодошлият. — А ти?

— Бен Дамероф.

— И така, Бен — младият мъж отпи голяма глътка. — Всеки от присъстващите тук си има своя история, но те обикновено се свеждат до две — усмихна се. — Жени или пари. Коя е твоята?

Неподготвен за подобен директен въпрос, младежът се поколеба. Е, нямаше намерение да обсъжда Карлин с някакъв непознат, това бе повече от сигурно. Отпи и усети как алкохолът го отпуска.

— Пари.

Съседът му кимна.

— Това е и моят проблем от години. С жените имам късмет.

Бен не отговори.

— И така — продължи с лекота Уейн. — Ти си изгубил голяма сума пари или просто имаш нужда?

Младежът се усмихна печално.

— И двете.

Уейн се обърна към него и го заоглежда преценяващо.

— Разкажи ми нещо повече. Имаш ли пари в себе си в момента?

— Какво? — наостри уши Бен.

— Хей, успокой се — усмихна се мъжът. — Не се бой. Аз ще ти помогна. Може би — допи уискито си. — Нали разбираш, сега отивам да играя на покер. За това спомена преди малко Карл. Ако имаш достатъчно, за да участваш, ще те взема с мен.

Покер. Младежът се замисли. Майка му го бе научила на тази игра, когато бе само на дванайсет години. Нито баща му, нито Таш бяха проявявали някога интерес към нея, така че вкъщи бе невъзможно да се изиграе дори една истинска игра. Двамата с Кит обаче играеха на нея при всяка възможност, като залагаха дребни стотинки и не обръщаха внимание на факта, че само с двама не се получаваше. Но затова пък винаги си бяха прекарвали чудесно и се бяха лъгали така безсрамно, че в крайна сметка се бяха впуснали в нещо като състезание кой ще бъде по-безочлив. Прободе го остра болка и копнеж. Сигурно бяха минали цели две години, откакто не бяха играли.

— Това не е лесна работа, държа да те предупредя — продължаваше Уейн. — Обикновени губя и ризата на гърба си, но затова пък имам ли късмет, печалбата е наистина добра.

Бен се пресегна да вземе геврече от чинията върху бара. Помнеше ли достатъчно, за да участва в истинска игра? И още по-важно, желаеше ли да рискува да изгуби и малкото, което имаше? Цяла седмица бе превивал гръб като роб и сега можеше наведнъж да изгуби заплатата си.

Боже — помисли си отвратен, — защо се правя на толкова примерен? Този тип ми предлага да заложа и евентуално да увелича няколкото банкноти в джоба си. А ако изгубя… каква разлика ще има, по дяволите? Сега нямам нищо и след това пак няма да имам нищо.

Извади портфейла от задния си джоб и погледна съдържанието му. Три по двайсет и една от десет.

— Седемдесет ще стигнат ли? — попита. — Вчера си взех заплатата.

Съседът му вдигна рамене.

— Колкото да те вкарат в играта.

Време е да рискуваш — реши Бен. Смъкна се решително от табуретката.

— Да вървим.

Младият мъж го поведе към билярдната зала. В дъното на помещението имаше друга врата. Точно към нея се насочи и Уейн.

Бен го последва в поредната мрачна стая, тя бе дори още по-задушна и опушена от бара. Край кръглата маса седяха четирима мъже, потънали в игра на карти. Други двама стояха отстрани и ги наблюдаваха. Масата бе отрупана с карти, пари, празни бирени кутии, няколко бутилки уиски и пепелници, препълнени с угарки.

Картоиграчите бяха на възраст между трийсет и петдесет. Доста неприятни на вид. Двама от тях си приличаха и предположи, че са братя. Имаха дълги, мазни плитки и сигурно тежаха не по-малко от сто и трийсет килограма. Затова пък третият играч бе болезнено слаб, Бен огледа татуировките по ръцете му, рядката му посивяла брадица и пожълтелите зъби. Четвъртият, който дъвчеше клечка за зъби, имаше бледо кръгло лице и оредяваща кестенява коса. Единствен вдигна поглед, когато вратата се отвори.

— Здрасти — рече незаинтересовано. — Ще играеш ли, Уейн?

— Май така възнамерявам — отвърна той, измъкна пакет „Кемъл“ от джоба на тениската си и запали цигара.

Татуираният захвърли отегчено картите си и се изправи.

— Аз и без това си тръгвам. Свърших за тази вечер — обърна се към двамата, които стояха отстрани. — Да се махаме оттук.

Уейн тръгна към единия стол и покани с жест Бен да се приближи.

— Имате ли нещо против приятелят ми да седне до нас? — ухили се. — Както разбрах, тъкмо е получил заплатата си.

Присъстващите се разсмяха. Младежът замръзна. Не може да се каже, че мислеше Уейн за най-добрия си приятел, но изведнъж бе станало ясно, че той не му бе направил никаква услуга, като го бе поканил да играе. Разбрал е веднага какво представлявам — помисли си с горчивина. — Глупав, наивен хлапак. Лесно може да ми вземе седемдесетте долара.

Бен се огледа. Четиримата го наблюдаваха безмълвно. Трябва да си обирам незабавно крушите — помисли си смутено.

Най-накрая един от братята отпи от отворената бирена кутия.

— Е, колко? — попита нетърпеливо той. — Няма да чакаме цяла нощ, момче.

Мъжът, който се бе обадил пръв, когато влязоха в стаята, започна да разбърква картите.

— Момчета, мисля, че уплашихме нашия гост. Струва ми се, че няма мангизи — гласът му прозвуча снизходително. — Добре, приятелче, прибирай се вкъщи.

Бен усети, че го обхваща странно чувство. Гневът и безсилието, които изпитваше откакто бе загинала майка му, откакто бе разбрал, че няма да събере нужната за колежа сума, откакто Карлин… започнаха да нарастват, струваше му се, че всеки момент ще се пръсне. Добричкият малък Бен — помисли си с яд. — Винаги толкова разумен. Присви очи и се обърна към мъжа, който го бе отпратил. Да ти го начукам — говореше безмълвно погледът му. — Ако ще вземате парите ми, вземайте ги, но няма да ме отпратите оттук с подвита опашка.

Грабна един празен стол и го постави с трясък до масата.

— Е, момчета — рече един от братята и се ухили самодоволно. — Явно вече си имаме нов партньор.

Онзи, който размесваше картите, започна да ги раздава сръчно.

— Е, господа, започваме с по пет карти. Валета или по-добре да отворим — в гласа му се доловиха иронични нотки, когато се обърна към Бен: — Така добре ли е?

Младежът се настани на стола си, като се стараеше да не показва чувствата си. Когато заговори, гласът му бе абсолютно спокоен.

— Чудесно.

Слънцето изгряваше. Бен излезе от бара и засенчи с ръка очите си, които реагираха болезнено на светлината. Зави наляво и се спусна напред, очакваше всеки момент върху гърба му да се стовари някой лост или най-малкото юмрук. Но никой не се появи.

Въпреки това продължи да бърза. Беше изчел достатъчно книги и гледал не по-малко филми, за да предполага, че онези нямаше да го оставят да отмъкне всичките им пари. Разбира се, всичко това не бе спечелил само от първите играчи. За цялата нощ около масата се бяха изредили поне още четирима. Те обаче със сигурност не бяха особено щастливи, че бяха изгубили шестстотин долара от някакво хлапе, което виждаха за пръв път и което бяха очаквали да им подаде парите си и след пет минути да си отиде.

Когато най-сетне зърна блока, забави крачка. Очевидно нямаха намерение да го ограбят или убият, за да си върнат парите. Потърка зачервените си очи и прокара длан по наболата по бузите си брада, не можеше да си спомни кога за последен път се бе чувствал толкова изтощен и мръсен. С всеки следващ час помещението ставаше все по-задушно, миризмата на бира и на цигари — все по-силна. Отчаяно се нуждаеше от един душ, за да измие от себе си всички следи от тази отвратителна нощ, но знаеше, че няма да може да го направи, в мига, в който се озовеше вкъщи, щеше да се строполи на леглото. За щастие беше неделя, неговият почивен ден, и можеше да спи колкото си иска.

Мисля, че трябва да се радвам — помисли си. — Като добавя спечеленото тази вечер към онова, което ще изкарам до края на лятото, ще имам достатъчно пари за колежа. По дяволите, спуках онези тъпи копелета и получих каквото ми трябва още първия път, в който участвах в истинска игра на покер. Мнозина биха нарекли това голямо приключение.

Усещаше пачката банкноти в джоба на панталоните си. На него лично не му бе забавно, ни най-малко. Дори играта да не бе незаконна и мъжете там да не го отблъскваха и плашеха, фактът, че бе взел парите им, го караше да се чувства пропаднал тип. Поклати печално глава. Дори да се претрепеше от работа през цялото лято, пак нямаше да си тръгне с толкова много пари. А ето, че сега бе спечелил шестстотин долара само за няколко часа.

Направи гримаса, макар очите му да се затваряха от умора. Бе голяма изненада за него да открие, че притежава необходимото за тази игра лице, чието изражение никой не можеше да разчете. Освен това се оказа, че все пак е понаучил нещичко от игрите си с Кит. Знаеше кога да продължи и кога да се откаже. Освен това му провървя. Няколко добри раздавания му бяха дали възможност да постигне този резултат. Но също така чувстваше, че е наистина добър в покера.

Разбира се, мъжете го очакваха идната седмица. Уейн му бе станал отново много добър приятел, когато започна да прибира парите. На тръгване обаче прошепна в ухото му, че трябва да се появи следващата събота, за да им даде шанс да си върнат парите. Тонът му бе приятелски, но не се заблуждаваше относно думите му.

Младежът влезе безшумно в апартамента, като мислеше единствено за чистите, прохладни чаршафи в леглото си. Внезапно си даде сметка, че това със сигурност не бе единственото място в Уестърфийлд, където се играеше покер. Трябваше да има много други.

Влезе в стаята си, спря, колкото да пъхне пачката изпомачкани банкноти в чекмеджето на бюрото си, преди да се отправи към леглото, прекалено уморен дори да се събуе.

В Бингхамптън сигурно също играеха покер. Това бе последната мисъл, която му мина през ума, преди да потъне в дълбок сън.

13

1978 година

На Карлин й се струваше, че летят над реката, а не карат велосипед по моста над нея. Приятелката й Нанси Ериксън, която се движеше отпред, избегна летящата чиния, която си подхвърляха двамата подтичващи от двете страни на пътя, после се обърна към Карлин и й се усмихна. Двете бяха неразделни още от първи курс, а сега отбелязваха края на втората учебна година.

— Край на Вебле — извика Нанси.

— И на Енгелс.

Карлин се изравни с нея. Тя я погледна и се усмихна.

— И на Макс Вебер — изчака за момент, а след това заяви самодоволно: — Виждаш ли, дори най-лошият ми материал е добър.

— Ами… — Карлин се замисли за миг. — Не бих казала.

— А какво би казала?

Приятелката й отбеляза с престорено сериозен вид:

— Бих казала, че най-добрият ти и най-лошият ти материал просто не могат да се различат един от друг.

Карлин се закиска и започна да върти по-бързо педалите.

Двете момичета се носеха покрай край реката, а напрежението от седмиците, прекарани в учение, се изпаряваше в топлия майски ден. След няколко километра, Нанси се провикна:

— Какво ще кажеш да поспрем да отдъхнем?

И отби встрани. Карлин също спря и измъкна две пластмасови бутилки от кошницата зад седалката.

— Боже — възкликна Нанси, след като постави велосипеда си на земята и жадно отпи от водата. — Ти никога не се уморяваш, нали?

— Не, днес не се уморявам. Бих искала тази разходка да няма край.

— Не изпитваш особено нетърпение за утрешния ден, а?

— Е, бих предпочела да съм на път за Манхатън — отвърна Карлин, седна на земята и се протегна. — Нека да помислим: утре сигурно ще седиш в най-луксозния френски ресторант, а вдругиден ще заведеш дело срещу някой мафиотски бос. О, а след това ще се отбиеш в скъп магазин и може би ще се срещнеш с кмета на следобеден коктейл.

Животът на Нанси, дъщеря на министъра на правосъдието на Съединените щати, бе толкова различен от нейния, че тя дори не можеше да й завиди. Дъщерята на Тачър Ериксън бе израсла в Манхатън, учила в пансион в Масачузетс и всяка Коледа през последните няколко години я канеха на официални приеми във Вашингтон, фактът, че Нанси бе станала най-добрата й приятелка в Харвард, би могъл да се стори на страничния наблюдател смехотворен, но всъщност двете момичета имаха много общи черти. Двете посещаваха въвеждащия в икономиката курс заедно с още около осемстотин студенти и може би никога нямаше да се запознаят и да се сближат, ако не се бяха записали в една и съща група за упражненията. През втория семестър и двете бяха очаровани от конституционното право и повечето вечери учеха заедно.

Беше много забавно, макар и двете да бяха вечните любимки на преподавателите по петте предмета, които посещаваха заедно. Карлин беше смаяна от обширните познания на своята приятелка, резултат както от упорити занимания, така и от богатия опит, който бе получила благодарение на семейната си среда. Нанси от своя страна я мислеше за най-умната личност, която познава, и когато тя й заяви, че в гимназията е била „мързелива мърлячка“, Нанси не й повярва.

На Карлин й бе много приятно, че се бе променила толкова. Откри, че животът в Харвард я бе погълнал напълно — като се започне от учебните часове и се стигне до живота в студентския град, красотата на тесните стари къщи по Бийкън Стрийт, дървените сгради във викториански стил по Брустър Стрийт, и безкрайните оживени разговори под високите сводове на учебните зали.

Струваше й се, че до неотдавна хаотично разпръснатите части от живота й бяха намерили своето място и се бяха подредили. Липсваше й само приятел. При тази мисъл в съзнанието й изплува образът на Бен Дамероф. Прогони го насила, но на негово място се появиха картини от Уестърфийлд. Намръщи се, тъй като се сети, че още на другия ден щеше да се върне у дома за лятото.

— Какво има? — попита Нанси, забелязала сериозното й изражение.

— О, нищо.

Карлин не обичаше да се оплаква. Освен това как би могла да обясни ваканцията си у дома дори на една толкова добра приятелка като нея? Единствена Таш можеше да го разбере. Лятото след първи курс бе истински кошмар.

Баща й, застанал безпомощно в инвалидната си количка като в кралски трон, гледаше през прозореца на дневната, а капризите му нямаха край. „Не четката ми, Лилиан казах гребена! Защо никога не чуваш какво ти говоря?“ Меките отговори на майка й. Безкрайните работни дни в магазина на господин Далримпъл и вечерите, през които даваше уроци на останали на поправителен изпит гимназисти.

Карлин нямаше нищо против да работи. Парите й трябваха. Четиригодишната стипендия и наградата „Ръдърфорд“ покриваха солидните сметки за обучението, квартирата и храната, но пък имаше още какви ли не разходи. Освен това работата й даваше възможност да избяга от къщи. Да не присъства на шоуто на Джей Ти и Лилиан.

Както и да не срещне случайно Бен Дамероф. Всеки път, когато влизаше в блока, я обхващаше паника да не се натъкне на него. Затова пък вечер излизаше заедно с Наташа. Дори Ленард Дамероф се бе превърнал в проблем за нея. Съжаляваше го, но какво би могла да му каже, ако го срещне? „Съжалявам, че баща ми спа със съпругата ви.“ Това избъбри някакво зло дяволче в нея, когато един ден той влезе в магазина, за да си купи лекарство против кашлица.

— Уфф!

Разбра, че е проговорила едва тогава, когато Нанси се изхили.

Карлин се усмихна печално.

— Дом може да бъде мястото, където се прибираш, но не и мястото, където отиваш с удоволствие.

Приятелката й може да не разбираше всичко, но със сигурност щеше да й предложи съчувствието си. Миналата година за Деня на благодарността тя бе отишла с нея в Уестърфийлд. По обратния път към Харвард непрекъснато се възмущаваше. „Защо майка ти се примирява с всичко?“ — питаше тя. „Това е загадка и за мен самата“ — мислеше си Карлин, но не би могла да го изрече, без да предаде майка си.

— И така, кога започваш работа в кантората на областния прокурор? — попита тя, като умишлено смени темата на разговор.

— Ами…

Нанси й се стори необичайно свенлива.

— Ами какво?

Приятелката й я изгледа подозрително.

Летният стаж на Нанси в кантората на нюйоркския областен прокурор бе уреден от баща й още преди няколко месеца. Това бе работа — мечта. След завършването на първи курс Карлин си бе поставила за задача да се информира за всички възможности за обучение по конституционно право и история, които предлага Харвард. Само при мисълта да добие личен опит в преследването на престъпници… Когато чу за стажа, който Тачър Ериксън бе осигурил за дъщеря си, Карлин изпита истинска завист. Разбираше колебанието на приятелката си.

Нанси легна по корем и попита:

— Как ще реагираш, ако ти кажа, че мислех това лято да не работя в кантората на областния прокурор?

— Ще кажа, че си луда — бе незабавният й отговор.

— Колко луда би трябвало да бъда, за да пропътувам цяла Азия в компанията на Филип Манхоф.

Карлин подсвирна с възхищение.

— Цялото лято ли? Всеки ден и всяка нощ?

— Точно така, професор Скуайър. Всеки ден и всяка романтична ориенталска нощ.

Тя погледна така, сякаш искаше да каже: „Да не си измисляш всичко това?“ Все пак Филип Манхоф бе обект на страстта на Нанси още от мига, в който бяха влезли в часовете му по китайска история.

— Затова ли си в толкова добро настроение цял ден?

— Точно така — Нанси замълча за момент. — Снощи — започна да обяснява надуто тя — в осем и двайсет… както си спомняш, това е точно четири часа след приключването на последния изпит по китайска история — ми се обади гореспоменатият доктор Манхоф, за да се осведоми дали някоя си Нанси Ериксън би желала да го придружи по време на двумесечното му пътуване из Азия.

— Това служебно или светско обаждане беше?

— Къде остана романтичното ти чувство?

Карлин обаче не се предаваше. Не можеше някой, по когото само си въздишала, да те покани току-така на двумесечно пътешествие.

— Какво точно каза той?

— Ами… покани ме да отида като изследовател, но ако до шести юни нещата не са се променили, ще ти дам сто долара.

Приятелката й поклати глава. Доколкото познаваше решителността на Нанси, нямаше да се изненада, ако всичко станеше точно така, както го бе планирала. Доктор Манхоф обаче не беше наивен хлапак, някой, който би се оставил да бъде воден за носа от една второкурсничка, пък дори да бе привлекателна като госпожица Ериксън. Самоувереността й я учудваше. Обаче приятелката й стоеше насреща и й се усмихваше снизходително. Внезапно Карлин започна да се смее. Разбира се, тя имаше право. Той можеше да покани, когото и да било да го придружи. Най-вероятно интересът му към нея бе пробуден още по време на семестъра, но бе изчакал да приключат официалните им взаимоотношения.

— Поздравления. Постарай се да не се омъжиш преди началото на трети курс.

— Да се омъжвам ли? — гласът й бе изпълнен с ужас.

— Нямам намерение да се омъжвам, преди да съм навършила, петдесет. Но затова пък възнамерявам да си прекарвам много добре през всяка минута от живота си.

— За доброто ти прекарване — Карлин надигна бутилката с вода и отпи.

— Напротив, скъпа. За твоето добро прекарване — очите на приятелката й блеснаха дяволито.

— Ще си мисля за теб, когато термометърът покаже сто градуса някъде около първата седмица на август — отвърна Карлин.

— Добре, мисли за мен, но затова пък няма да умреш от скука в Уестърфийлд. Ще се пържиш в метрото в Манхатън.

Тя я погледна невярващо.

— За какво говориш?

— Говоря за стажа ти с манхатънския областен прокурор — отговори Нанси.

Изведнъж Карлин разбра какво й предлагаше нейната приятелка. В очите й бликнаха сълзи, че има такава великодушна приятелка, но и защото бе невъзможно да приеме това предложение. Никога нямаше да може да си позволи да си наеме апартамент в Ню Йорк, нито пък да събере достатъчно пари от онова, което получава един стажант, за да си помогне за третата учебна година.

Очите на Нанси блестяха. Знаеше прекрасно какво мисли Карлин, тя обаче се бе погрижила за всичко.

— С работата в кантората и гледането на трите немски овчарки на леля Мод ще изкарваш над пет хиляди долара.

— Какво?!

— Леля ми, горката, бе принудена да се съгласи да прекара това лято в Женева благодарение на чичо Глендън и ООН — вторият съпруг на леля й бе заемал различни длъжности в ООН. — На тях им е по-лесно да плащат на някого, за да живее в апартамента им и да се грижи за Пати, Лаверн и Максин, отколкото да се разправят с осигуряването на всички необходими документи за пренасяне на кучетата. Освен това ограбването на празни апартаменти около Сътън Скуеър е обичайно явление.

Очевидно Нанси говореше сериозно. Но всичко изглеждаше прекалено хубаво, за да е истина.

— А в кантората на областния прокурор не очакват ли дъщерята на Тачър Ериксън? — попита тя.

— Според Тачър Ериксън областният прокурор няма други претенции към роба-стажант, освен да е готов да работи до изнемога.

Едно лято в Ню Йорк! Младата жена не можеше да повярва на късмета си. Хвърли се на врата на своята приятелка и я прегърна до задушаване.

— Очаква ме най-прекрасното лято.

Нанси пооправи косата си, очевидно мислейки за Филип Манхоф, и се усмихна.

— Не, скъпа, струва ми се, че тази награда се падна на мен.

14

— Победителят плаща, Хари. Хайде, бръкни се.

От своята маса, която бе съседна на тяхната, Карлин не можеше да си наложи да отдели поглед от шестимата полицаи, насядали в полукръг върху мекото диванче в кафенето. Очевидно говореха на червенокосия мъж, дръпнал стола си така, че затваряше кръга. Макар униформата му да бе същата като на останалите, той, изглежда, се ползваше с особен авторитет. Усещаше възхищението на останалите към него.

— Да, Хари — обясни едно младо, оплешивяващо ченге.

— Единствената причина да поръчам и тази порция пържени картофки бе загрижеността ми, че в противен случай ще трябва да мъкнеш прекалено тежкия си портфейл до вкъщи.

Червенокосият се изправи, погледна към Карлин и се обърна към всички.

— Ето какво ще ви кажа, момчета. Ако красивата дама желае да платя, ще платя.

— Моля?

Младата жена се изчерви, осъзнала, че ченгето очевидно бе забелязало любопитния й поглед. Почувства се като глупачка, неспособна да измисли някакъв по-добър отговор. А би трябвало да може да го направи след двете години в Харвард и месеца стаж в кантората на областния прокурор. Червенокосият полицай направи няколкото крачки, които ги деляха.

— С приятелите ми току-що се явихме на ежегодния проверочен изпит по стрелба. Въпросът сега е, би ли трябвало аз, всепризнатият майстор в тази дисциплина…

Колегите му се изсмяха.

— Повтарям, да отпусна ли на масите очакваната от тях плячка, или да ви поканя на танци… или да си спестя парите за някой полуосветен клуб, където няма да ви се налага да стоите сама край пластмасова маса?

Карлин премести поглед от брачната халка на лявата му ръка към името върху лъскавата му сребриста значка.

— Господин Флойд, тъй като очевидно ме каните на среща, не би трябвало да имате съпруга. Явно златната халка на пръста ви е някакъв знак за приятелството ви с вашите колеги — и тя посочи към останалите полицаи. — Надявам се да успеете да стигнете до въпросния клуб и да си прекарате страхотно, като танцувате едни с други.

Изправи се и гордо тръгна към касата, без да благоволи да обърне повече глава към масата, от която се чуваха смеховете и шегите на ченгетата.

Е, това беше глупаво — реши, докато се връщаше към високата стара сграда, където й бяха дали миниатюрно стайче или по-скоро кутия за обувки, вместо кабинет. — Глупаво, но забавно. Натисна бутона за асансьора. Докато чакаше, погледна часовника си. Започна да отчита времето, което щеше да му бъде нужно да пристигне. Днес може би щяха да му бъдат необходими цели десет минути? Или само осем? Той винаги успяваше да я смае. Колкото и величествен вид да имаха отвън тези стари небостъргачи в центъра на града, не можеше да се каже, че са особено функционални. Нейният кабинет например беше просто една ниша с малко бюрце. На него превиваше гръб по десет-единайсет часа на ден, пишеше на машина, преглеждаше и сортираше документи и правеше почивка от време на време, колкото да изпие едно кафе. Да прекара лятото като стажант в кантората на областния прокурор й се струваше страшно вълнуващо, когато Нанси й бе осигурила тази работа. В крайна сметка се бе оказала доста скучна и еднообразна.

Не че се оплакваше. Жестът на приятелката й я трогваше. Апартаментът на лелята бе забележителен, високо над Сътън Скуеър, с гледка към Ийст Ривър. Кучетата се държаха прекрасно. Много по-добре от голяма част нюйоркчани, поне така си мислеше Карлин, когато отиваше на работа сутрин в осем.

Младата жена седна пред бюрото си. Както обикновено я чакаше купчина документи, които трябваше да изпрати до различни агенции в града. Този път обаче видя и пощенската картичка. Наситеносинята вода се плискаше по безкраен бял плаж, а в далечината едва се забелязваше малка колибка. Обърна я припряно, за да види откъде е пратена. Остров Бали. Едрият почерк на приятелката й буквално подскачаше върху редовете. Карлин прочете с усмивка посланието й.

„Как ти звучи «госпожа Филип Манхоф»? Нещата се промениха още на третия ден. Да видим какво ще донесат следващите няколко седмици. Прегръдки и целувки.“

Карлин не се изненада, че връзката между двамата се бе развила толкова бързо. Въпреки това препрочете отново посланието. Беше се пошегувала, като каза, че може да се стигне до сватба, но мисълта, че приятелката й наистина може да го направи, я шокира. Нанси бе олицетворение на интелигентността, предизвикателството и независимостта. Да се омъжи на двайсет години й се струваше спиране на устрема й, кулминация на нечии други мечти.

За момент младата жена се почувства виновна. За Нанси ли се притеснявам или й завиждам? Това всъщност е въпросът — реши тя и се постара да насочи отново вниманието си към работата, която я чакаше.

Прочете първите няколко страници от купчината върху бюрото. Убийство, което се опитваха да представят като непредумишлено. Голяма автомобилна кражба, отбелязана като простъпка. Не можеше да повярва на онова, което виждаше всекидневно. Струваше й се, че никой в този град не получава наказание за злодеянията си. Агресивният помощник — областен прокурор, към когото бе прикрепена, й го обясни една вечер на чашка. Докато се стигнеше от пренаселеността на Райкърс Айлънд, където държаха затворниците преди осъждането, до претоварените списъци на назначените за разглеждане дела, мнозина престъпници лежаха повече, отколкото се полагаше за извършеното от тях престъпление. Затова пък едно бързо заседание между припрян адвокат и зает помощник — областен прокурор спомагаше за по-скоростното правораздаване, отколкото дългите, изтощителни съдебни заседания с жури, които изискваха многомесечна подготовка.

— Убийците не излизат на свобода — закле се Стив Калиф, забелязал изпълнения й със съмнение поглед. — Честно, ако не бяха въпросните краткосрочни заседания, системата щеше да потъне под собствената си тежест.

Карлин поклати глава. Следователно системата не бе точно такава, каквато й се искаше. Но коя бе тя, че да подлага ефикасността й на съмнение, след като бе работила в продължение само на един месец като платен стажант? Имаше късмет, че изобщо е тук, че може да почерпи толкова много знания от извора. Политическите й критики можеха да почакат поне докато натрупа достатъчно опит.

— Хей, Карлин — извика от коридора Стив Калиф, а след това и сам се появи на вратата. — Хайде. Това е твоят щастлив ден. Отиваш в съда.

Тя се изправи възбудено. Той й обещаваше от седмици някой ден да отидат на истинско съдебно заседание. Знаеше, че Стив съдеше един човек, обвинен за ограбването на три магазина за електронни стоки за една нощ. През последните две седмици всеки път, когато пристигнеше рано сутрин, той вече си беше в кабинета и както й казваха, оставал до късно всяка вечер. Дори тя бе участвала в предварителната подготовка на делото, като бе правила всевъзможни справки. По-голямата част от работата на един помощник — областен прокурор на практика бе твърде безинтересна. Дори в този случай, когато Стив разполагаше с улики като складираните в мазето на обвиняемия откраднати вещи, както и с няколко свидетели, доказването на вината пак бе дълга, досадна работа.

— Съдията е леке — прошепна й той, докато се приближаваха към съдебната зала, в която предишния ден бе започнало делото. — Със сигурност обаче би било по-забавно да наблюдаваш даже един съдия леке и помощник-областен прокурор новак, отколкото да драскаш цял ден по онази документация.

Карлин кимна щастливо. В този момент при вратата ти спря друг помощник — прокурор.

— Стив, можеш ли да ми отделиш минутка?

— Ще те чакам край фонтана.

И младата жена побърза да се отдалечи. Тъй като знаеше колко многословни могат да бъдат помощник — прокурорите, тя се подготви да чака поне няколко минути.

— Следеше ли ме?

Изненадана от гласа зад гърба си, Карлин се обърна. Извисен поне трийсет сантиметра над нея, насреща й стоеше полицаят, с когото се бе спречкала в кафенето.

— Сериозно, красавице, какво се навърташ по моите места?

— Нямах представа, че си купил сградата на криминалния съд. Или може би имаш предвид цялата Уолстрийт?

Младата жена се засмя. Очевидно това ченге имаше способността да предразполага, макар да бе негодник.

— Нека да се върнем на изходно положение, какво ще кажеш? — хвана дясната й ръка, раздруса я решително и я пусна. — Аз съм полицай Хари Флойд. След около пет години ще бъда сержант, а след още няколко — лейтенант. И да, женен съм — погледна почти печално халката си. — И не се опитвам, повтарям, не се опитвам да те свалям. Но ти просто се случи в моя район и аз, като добро ченге, на път да стане велико ченге, искам да знам какво прави интелигентно момиче като теб в тази отвратителна кула?

Карлин помисли да не отговаря, като си даде вид на преситена от такива като него, но той така кипеше от живот, че просто нямаше как да не му обърне внимание.

— Е, добре, патрулиращ полицай Флойд, аз съм Карлин Скуайър, редовна студентка и стажантка през ваканцията в кантората на областния прокурор. Доколкото знам, засега не съм извършила никакво нарушение на закона в твоя район.

Той направи гримаса.

— Значи работиш за деловите господа, дето ходят изтупани в костюми с жилетки. Съжалявам.

— Струва ми се, би могъл да кажеш, че работя за хората, които съдят заловените с толкова усилия от теб.

В този момент Стив Калиф се приближи до тях.

— Връщаме се в кантората — обяви безизразно. — Ако си готова да тръгваш, разбира се — побърза да добави, след като видя полицая.

— Защо? — попита Карлин, забелязала недоволството му.

— Господин „Въоръжен грабеж“ и неговият изключително скъп адвокат се съгласиха да признаят вината си в замяна на двегодишна присъда, условна, разбира се, тъй като това е първото му закононарушение.

— Шегуваш се! — възкликна тя. — Ами другите грабежи? Какво ще стане сега с тях?

Според онова, което се четеше по лицето на Стив, можеше да се напише цяло есе за чувството на безсилие.

— Както каза току-що моят колега помощник-прокурор: „Искаше да докажеш вина, ето ти сега вина: това трябва да ти е достатъчно.“

И той се обърна към полицая, застанал до нея. След като видя името му, той щракна с пръсти.

— Вие сте от ченгетата, които трябваше да свидетелстват днес, нали? Е, ето, че се сдобихте със свободен следобед.

Карлин бе като поразена от гръм. Беше наблюдавала как Стив бе подготвял всеки ден в продължение на часове делото, виждаше тъмните кръгове под очите му след безсънните нощи.

— Слушай — помощник-прокурорът не й даде възможност да говори. — Ще се видим в кантората. Знаеш пътя.

И се запъти припряно към асансьора в края на коридора.

— Боже, ама тези хора са истински баби — избухна Хари. Карлин се стъписа за кой ли път от няколко минута насам. — Ние правим какво ли не, за да натикаме копелетата зад решетките, а после тези слабоумници с високи титли ги пращат обратно на улицата — съвсем безцеремонно я хвана за лакътя и я побутна към асансьора. — Хайде, колежанке. Нека да ти покажа какво означава всъщност борбата с престъпността.

— Какво искаш да кажеш?

— Цялата следваща седмица ще бъда нощна смяна, от единайсет до седем. Прекарай само една вечер с мен и моя партньор и ще научиш повече за криминалното правосъдие, отколкото за десет години в кантората на областния прокурор. Какво ще кажеш?

— А след това завърших вечерно Бруклинския колеж. Дипломирах се през юни. Отсега нататък всичко зависи от мен.

Карлин седеше на задната седалка. Наведе се напред като омагьосана. Дори не забелязваше горещината на юлската нощ или пелената изгорели газове, която влизаше през отворените прозорци на патрулната кола. Хари Флойд и неговият партньор Нед Тамерика не й бяха позволили да върши никаква полицейска работа, но през трите нощи, в които ги бе придружила, тя бе станала свидетел на какви ли не сбивания и претърсвания и дори на едно въоръжено нахлуване при продавач на алкохол на едро. Хари й обясняваше всяко свое действие и разказваше колко грижливо бил обучен да се справя с всички страни на своята работа през шестте месеца в Полицейската академия.

— Възнамерявам да ставам шеф — призна й през една необичайно спокойна вечер. — Имам нужната титла, плюс повече отличия от когото и да било. Стигне ли се до изпитите за сержант, аз несъмнено ще бъда пръв.

— Как можеш да бъдеш толкова сигурен в себе си? — попита Карлин.

— А как иначе? — избухна той. — Поглеждала ли си някога какво има извън кантората на областния прокурор? Опитвала ли си да прецениш колко са умни тези момчета? Дали са по-умни от теб? — огледа я преценяващо. — Съмнявам се.

Младата жена не можеше да спори. Както вече бе открила с изненада по време на първата си година в Харвард, другите хора не бяха чак такива гении. Не, през последните седмици бе силно разочарована, защото се убеди, че повечето помощник-областни прокурори, с които се бе запознала, не изглеждаха никак интелигентни.

Хари се обърна към задната седалка, на лицето му бе изписано силно раздразнение.

— Всекидневно онези глупаци над нас правят проверки, за да видят дали са ни лъснати обувките и да ни предупредят да не вземаме подкупи и да не крадем наркотици — Нед кимна от шофьорското място. Карлин вдигна изненадано поглед. — Сигурно си мислеше, че тези срещи са посветени на запознаване със задачите за деня? — продължи Флойд, забелязал изражението й. — Нищо подобно. Тогава началниците най-вече ни запознават с предстоящата поява на нашите братя, които ще ни следят. Нали разбираш, от вътрешните работи. Така или иначе, аз съм по-умен от всички тях, в това число и от моя прочут капитан.

— Е, поне със сигурност никой няма да те обвини в скромност.

Хвалбите му я възмущаваха много по-малко, отколкото ако бяха излезли от нечия друга уста. Всичко в него бе като че ли по-голямо от живота, и полицаите, с които работеше, очевидно го уважаваха.

Колата спря пред една пицария на ъгъла на Първо Авеню и Осемнайсета улица. Нед се обърна добродушно и същевременно сериозно към Карлин:

— Слушай, ако взема, че изкарам по-висок успех от Хари на сержантския изпит, а след това открият тялото ми в Харлем Ривър, първо него ще трябва да проверите.

— Хайде, слизайте — подкани ги Флойд и понечи да отвори вратата. — Непрекъснато си представям едни наденички с гъби…

Думите му бяха прекъснати от гласа на дежурния:

— Сектор Ц. Сектор Ц. Безредици на „Гейнсвурт“ и „Уошингтън“.

Хари затръшна вратата. В това време Нед запали мотора и след секунда вече летяха напред. Мигащата червена лампа и включената сирена накараха всички коли пред тях рязко да се отбиват встрани. Не бяха минали и пет минути, когато спряха рязко на ъгъла на „Уошингтън“.

— Ей там — посочи Хари. — Ти стой в колата — обърна се към Карлин.

Младата жена проследи с поглед двамата полицаи, които тръгнаха към някаква тъмна постройка. Едва сега забеляза колко пусто бе наоколо. Големите празни сгради и мълчаливите улици напомняха за сцена от началото на века. Чуваше приближаването на другите полицейски коли, воят на сирените ставаше все по-силен и по-силен.

Обърна се да види завиващите насам патрулни автомобили, но нещо вляво привлече вниманието й. Без да мисли повече, отвори вратата.

— Карлин, какво, по дяволите, правиш? — прозвуча гневният глас на Хари, когато тя излезе от колата.

Но тя не му обърна внимание. Зад колоната на една сграда на отсрещната страна на улицата забеляза два крака на земята.

— Бързо, ей там — извика.

Двамата полицаи я последваха. Тя вече стоеше до отпуснатото тяло на пребита млада жена с дълги кестеняви коси. Трябва да е на моята възраст — помисли си ужасено Карлин. В това време Флойд клекна до нея и допря пръст до шията на момичето.

— Няма пулс — заяви лаконично към своя партньор той. За момент на Карлин й се зави свят. Изправи се и си пое дълбоко дъх.

— Наркотици — достигнаха до ушите й думите на Хари. И той вдигна нещо, което лежеше край тялото на непознатата.

— Бас държа, че не те са я убили — гласът на Нед прозвуча странно приглушено, сякаш изпълнен с респект към смъртта. — Виж това.

Сочеше няколко големи синини на лицето й. Като замаяна и въпреки волята си Карлин проследи с поглед как той отмести косите й. Показа се грозна червена рана върху скулата й, която продължаваше нагоре по челото и се губеше в косите.

— С какво мислиш са я ударили?

Младата жена надникна през рамото на Нед, като оглеждаше тялото на убитата. Приближи се дори още по-близо.

— Ей, Карлин, стой! — Флойд се изправи и й препречи пътя. — Това е сцена на местопрестъплението и не е място за цивилни лица — хвърли нервно поглед към другите полицаи, които излизаха от автомобилите си и идваха насам. — Хайде. Можем да си навлечем неприятности, ако разберат, че сме те водели с нас.

Карлин знаеше, че трябва да се върне без спорове в колата, но в същото време чувстваше, че мястото й е точно тук.

— Това момиче би могло да бъде някоя от моите познати — опита се да обясни тя.

— Слушай, сладкишче — рече мило Хари, като я хвана за ръката и я поведе по-далеч от тялото. — Това момиче не е като твоите познати, то изобщо не прилича на теб.

— Откъде си толкова сигурен?

Остави го да я отведе към колата.

— Първо, момиче с къса тясна пола насред изоставен район посред нощ… Е, на какво ти намирисва това? Ако питаш мен, професиите ви не са еднакви.

— Искаш да кажеш, че е проститутка и наркоманка?

Всъщност не се изненада. Хари кимна.

— Да, тя определено не е студентка от Харвард, дошла тук да работи през лятото.

Хвърли отново поглед към жертвата. Може и да е била проститутка, но това не й пречеше да продължава да се идентифицира с нея. Под сексапилното облекло се е криело младо момиче, което сигурно всяка сутрин се е събуждало с надеждата, че животът ще стане по-добър.

Обърна се отново към полицая:

— Добре де, може да не е учила в колеж, но е приблизително на моята възраст и аз ще сторя всичко, за да ви помогна да откриете извършителите.

Разпаленият й отговор го изненада. Замисли се, преди да й отговори. Карлин Скуайър работеше в кантората на областния прокурор. Имаше достъп до информация, която можеше да им свърши работа.

Прикри я с тялото си, за да не я видят колегите му, отвори вратата на колата и я бутна вътре. Едва след като се бе скрила от погледите на другите, той й отговори шепнешком:

— А сега, ако не искаш двамата с Нед да си изгубим работата, най-доброто, което можеш да направиш, е да не мърдаш оттук и да си държиш устата затворена. И може би ще се намери с какво да ни помогнеш.

Само два дни по-късно Хари й се обади в кантората на областния прокурор. Този път тонът му нямаше нищо общо с веселия самохвалко, когото познаваше. Говореше й строго професионално.

— Слушай, Карлин, ако не си се отказала от думите си, можеш да направиш нещо за нас.

— Казвай.

— Онова, което вероятно е убило момичето… казвала се е Джаки Франклин, между другото, не е било някой, а нещо, по-точно — „Мазерати“.

— Откъде знаеш? — попита младата жена, затаила дъх.

— Комбинация от следи от гума и парченца стъкло. Точно сега нямам време да навлизам в подробности. Но мислим, че това е било оръжието, и сме сигурни, че не е станало случайно.

— Какво искаш от мен?

— Ами, дявол да го вземе, след като си при областния прокурор, защо не вземеш да поразпиташ? Като например дали при даване на показания не е ставало дума за наркотрафиканти, които карат мазерати? Това не е сред фактите, които човек може да открие в компютрите, но затова пък някой от зле платените помощници на областния прокурор може да си го спомни.

— Започвам.

Хари се засмя.

— Успех.

Младата жена се зае да направи списък на помощник-областните прокурори, като след имената отбелязваше служебните и домашните им телефони. Докъм полунощ, ако не губеше време, щеше да успее да говори с всичките.

Телефонът иззвъня. Тя грабна слушалката.

— Какво още има, Хари?

— Хари ли? Кой е този Хари?

Позна незабавно гласа на Наташа Дамероф.

— Таш, къде си? Гласът ти звучи така, сякаш се обаждаш от отсрещния ъгъл.

— Ами аз съм на един уличен телефон на Шейсет и трета улица и Медисън Авеню и нямам представа дали това е въпросният ъгъл или не е — Наташа се засмя. — Бяха ми нужни цели три седмици, за да се обадя на твоите родители и да ти взема телефонния номер. А това е точно с две седмици и половина повече от времето, което ми стигна, за да си намеря апартамент и работа като модел.

— Искаш да кажеш, че си тук за дълго?

Само за секунди младата жена се почувства пренесена назад във времето, сякаш в друг живот.

— Искам да кажа, че живея тук и умирам от желание да те видя — възкликна възбудено приятелката й. — Идваш на вечеря. Апартаментът ми е на Трето Авеню и Осемдесет и четвърта улица.

Карлин погледна към списъка с телефонни номера върху бюрото си.

— Слушай, Таш, не мога тази вечер. Трябва да свърша нещо спешно. Ще ти обясня, като се видим. Какво ще кажеш за утре вечер?

— Трябва да правя снимки за „Мадмоазел“, които може да продължат до късно. Как си в четвъртък?

Карлин не чу въпроса й.

— Имаш какво за кого? — буквално изкрещя тя.

— Ще ти обясня в четвъртък, като се видим — подразни я Наташа и затвори телефона.

Младата жена се засмя, щастлива за приятелката си, а след това си наложи да не мисли за нея. Колкото и да изгаряше от желание да я види, първо трябваше да свърши работата си. Я да видим сега, какво можете да ми кажете вие, господин Лий Еърън? — рече си.

Четвъртък вечерта й донесе две изненади. Първата беше картичката от Нанси Ериксън. Измъкна я от пощенската кутия, когато се отби вкъщи, за да вземе един душ преди срещата с Наташа. Този път пощенското клеймо бе от Сингапур.

„Връщане в Осака след два дена. Поканиха ме да си вра гагата в маловажна конференция по икономическите въпроси между японски корпорационен съвет и американска търговска мисия. Много учтиво, би трябвало да литна. Смятам да отсъствам през целия първи семестър. Трябва да ти липсвам поне малко. Между другото, Филип Манхоф е хубаво място за посещения. Но не бих искала да живея там.

С много обич,

Н.“

Карлин си отдъхна облекчено, когато остави картичката на масата. Нанси щеше да й липсва много, но няколкомесечен престой в Япония беше далеч по-вълнуващ от това да сключиш брак на двайсетгодишна възраст.

Апартаментът на Наташа беше изненада номер две. Всичко, като се започне от столовете и се свърши с чашите, бе от най-високо качество, а персийският килим под стъклената масичка за кафе беше толкова чист, сякаш никой никога не бе стъпвал върху него. Като че ли всичко бе подготвено за снимане на реклама за най-престижна мебелна къща. Карлин не можеше да си представи, че някога или поне, преди да е навършила четирийсет и пет години ще има подобен апартамент.

— Та коя банка си обрала? — попита, като пое чашата бяло вино.

— Банка „Мадмоазел“ и „Севънтийн“ — отвърна самодоволно Наташа.

— Работила си и за двете в продължение на по-малко от месец?

— О, Карлин, няма да повярваш. Одобриха ме и на трите представяния, на които се явих през първата седмица от престоя си тук — отпи малка глътка от виното си и очите й заблестяха възбудено. — Щом пристигнах в Ню Йорк, отидох в агенция „Лайтмън“. Един от хората на Шрайър спомена за нея още първия път, когато се появих в тяхното шоу. Та те ме пратиха при фризьора и гримьорката, огледаха ме, после ми направиха няколко снимки и ги изпратиха тук-там. После се явих на въпросните представяния. Първото бе в огромната рекламна агенция на Петдесет и седма улица — внезапно лицето й се изкриви от страх. — Всички тези хора стояха наоколо и ме зяпаха. Помислих си, че ще умра, кълна се. Чувствах, че се вцепенявам от ужас.

Карлин поклати глава. Колко тъжно, че дори след такъв неоспорим успех Таш бе все така неуверена в себе си.

— Не е важно колко уплашена бях, нали така? — усмихна се тя. — Те ме наеха. Само това има значение — сега вече в гласа й прозвуча гордост. — Парите, които спечелих от тези снимки, си струваха притесненията.

Засмя се и посочи към персийския килим.

Карлин я прегърна, а след това я огледа внимателно. В елегантната си копринена рокля Наташа имаше вид на роден за успех човек. Буйните й червени коси бяха по-дълги по времето, когато бе в гимназията, но кой знае как тяхната необузданост бе точно отмерена. Интересно точно колко струваше постигането на такава абсолютна „спонтанност“.

— Таш, това е невероятно.

— Надявам се да продължа в същия дух, защото благодарение на тези мебели похарчих повече, отколкото спечелих. Трябваше на всяка цена да се сдобия с това — промълви тя и прокара длан по мекия фотьойл. — Като се прибави наемът за първия месец и осигуровките, всъщност не ми останаха никакви пари в брой, но…

Карлин се засмя. Не беше виждала Наташа цяла година — по-точно две, тъй като миналото лято не бяха прекарали кой знае колко време заедно, и бе забравила колко страхлива бе приятелката й.

— Таш, ти ще станеш известен модел, и го знаеш още от петгодишната си възраст.

Лицето на Наташа светна.

— Двамата с Бен все твърдите това, но ми е много трудно да го повярвам. Но вие просто нямате представа колко много красиви момичета има в този град, момичета, които живеят тук от години, които познават нужните хора и ходят на нужните места.

Карлин трябваше да извърне глава. От толкова време не бе чувала да се споменава за Бен. Почувства се разкъсана на две части. От една страна, копнееше да разпита приятелката си и за най-малките подробности от живота му, а от друга — изпитваше почти непреодолимо желание да се врътне и да си тръгне от страх да не чуе и дума повече. Побърза да промени темата на разговора.

— Хей, знаеш ли, че помагам на полицията във връзка с едно убийство — рече най-сетне тя.

Наташа реагира незабавно:

— Наистина ли? Какво правиш? Как се добра до теб полицията?

— Един по един въпросите, моля — разказа й за Хари Флойд и желанието й да му помогне за разкриване убиеца на Франклин. — В крайна сметка открих не един, а цели трима помощник — областни прокурори, чували да се споменава за някакво мазерати по време на различни проучвания.

— С какво се занимава помощник-областният прокурор?

— В повечето случаи именно те водят криминалните дела. Единственият път, когато зърнах самия областен прокурор, бе през първия ден от работата ми тук.

— Кантората на този областен прокурор изглежда пълна скръб в сравнение с твоя приятел Хари.

Наташа игриво подчерта името му. Приятелката й се засмя в отговор:

— Не е това, което си мислиш. С Хари Флойд нямаме романтична връзка. Той е женен. Освен това е от онези, които биха изяли и собствената си майка, ако решат, че това ще бъде от полза за кариерата им.

— Е — настоя Наташа, — той обаче явно има слабост към теб.

— Да — съгласи се Карлин, — не мога да отрека, че се държи много добре с мен. Но ако само по някакъв начин застана на пътя му, ще ме отстрани, без да се замисли и преди даже да съм разбрала какво става.

Никога не бе правила подобно признание дори и пред самата себе си. Но сега, като се замисли, не можеше да отрече, че Хари Флойд й бе истински приятел. Обаче дори не искаше да предположи какво би станало, ако й стане враг. От друга страна, дните, прекарани в неговата компания, се бяха оказали най-вълнуващите от цялото лято. Нещо повече, най-вълнуващите в целия й живот.

— И така, какво откри твоят приятел Хари покрай трите имена, които му даде?

— Имахме уговорка да му се обадя тази вечер. Ще имаш ли нещо против да позвъня от твоя телефон?

— В спалнята е. Аз ще мога ли да слушам?

Наташа я поведе към малката стая в задната част на апартамента и й подаде елегантен бял телефон.

— Хари? Обажда се Карлин. Какво откри?

Младата жена наблюдаваше как по лицето на приятелката й се появи постепенно триумфираща усмивка, докато слушаше какво й говорят. Но след малко усмивката й изчезна. Когато остави слушалката, очите й горяха.

— Какво стана? Твоята информация не е ли свършила работа?

Карлин се отпусна на леглото, явно разстроена.

— Напротив, била е от голяма полза. Оказало се, че един от моите трима е карал и колата, убила Джаки Франклин.

— Защо тогава си толкова нещастна?

— Хари каза, че Маршал Питард, шофирал мазератито, бил дясната ръка на един от най-големите наркотрафиканти във Вашингтон. Според манхатънския областен прокурор тази информация можела да вкара Маршал Питард в затвора точно за… нула години — дори не се постара да прикрие отвращението си. Приятелката й се помъчи да измисли нещо, с което да й помогне да се почувства по-добре.

— Ако неговата информация води до друг, който е дори още по-опасен.

Карлин обаче почти не я чуваше. Мислеше за онази нощ, когато бяха открили тялото на момичето. Убитата Джаки Франклин бе едва деветнайсетгодишна.

— Наташа — изрече тъжно, — трябваше да видиш онова момиче. Беше като нас, почти дете. Фактът, че някой си е позволил да я блъсне като някоя… като някоя празна бирена кутия, а след това да си отиде безнаказано… Не знам, струва ми се ужасно.

— Е, може би, когато се дипломираш и започнеш да работиш в кантората на областния прокурор, ще поправиш тези неща.

Наташа знаеше, че това няма да утеши приятелката й, но не се сещаше какво друго да каже.

— Областният прокурор с всичките си подчинени очевидно не може да поправи нищо — отвърна Карлин и сама се изненада от думите си.

Боже, нима наистина го мисля? — учуди се тя. Замисли се върху своите планове. За колежа по право. За изпитите за получаване право на адвокатска практика. За евентуалната възможност да стане дори помощник — областен прокурор. Каква загуба на време бе да полагаш всички тези усилия едва след като някой вече е пострадал.

Скочи внезапно от леглото и впери поглед в нещо, което приятелката й не можеше да види.

— Знаеш ли какво? Аз наистина ще поправя нещата, но облечена със сив делови костюм — стисна ръката на Наташа. — Ще ме каниш ли пак на вечеря, когато стана полицай Карлин Скуайър?

15

1983 година

Видя дребно свито телце. Отначало не можа да прецени дали е на момче или на момиче. Гладката млечнобяла кожа сияеше на ярката светлина в студиото. Коленете не се виждаха, докато детето не се обърна към камерата по начин, който издаваше опит, като разкри първо долната част на тялото си, показа се малък момчешки пенис. След това се видяха и гърдите и раменете му. Най-накрая към камерата се обърна и лицето с големи кафяви очи и малко чипо носле.

Боже, то едва ли е на повече от пет-шест години — помисли си Карлин, докато лентата продължаваше да се върти. Не смееше да мисли какво е направил човекът зад камерата с това малко дете, за да го принуди да върши всичко това, нито пък да си представи какво бъдеще го очакваше. Очевидно момченцето бе грижливо обучено за изпълнението си.

Отвратена, младата жена изключи видеото. Едно обаче беше сигурно. Този оператор нямаше да продължи да упражнява своето „изкуство“. Тази мисъл й донесе известно удовлетворение. Вдигна слушалката и набра номера.

— Хари Флойд, ако обичате — рече.

— Сержант Флойд — прозвуча гласът му.

— Обажда се Карлин. Ще познаеш ли? Хванахме Куонтрел.

— Какво искаш да кажеш?

Усети вълнението му. От месеци подозираха управителя на сградата на Петдесет и трета улица в порнография с деца, но не успяваха да го докажат. Досега до тях достигаха само слухове и клюки, както и съобщението за изчезването на седемгодишно момченце от Девето Авеню, но нито едно дете не бе пожелало да свидетелства срещу него, нито един възрастен човек не бе дошъл да каже направо, че петдесетгодишният Куонтрел е малтретирал сина му или дъщеря му. Като че ли всички жители в района знаеха достатъчно, за да не позволяват на децата си да се приближават до високото здание от кафеникав камък със зелени жалузи, но никой не знаеше достатъчно, за да могат да осъдят този човек за престъпленията му.

Досега — помисли си Карлин и въздъхна доволно. Откриването на скривалището на Куонтрел не й даваше мира, защото случаят бе неин. Понякога беше по-лесно отделните части да се сглобят от разстояние. Почувства гордост, когато сведе поглед към касетата в ръката си. Какво би казал сега за избора ми? — запита се тя, като разговаряше мислено със своя наставник от Харвард, Харви Армистед. — „Ако вярвах, че ще издържите на това място повече от месец-два, щях да ви посъветвам да не го правите, госпожице Скуайър — бе заявил пренебрежително той, когато го бе уведомила за решението си да постъпи в полицията. — Доколкото познавам моите момичета тук, най-вероятно след година ще се омъжите, а след още пет вече ще бъдете майка на две деца.“

Беше готова да го удуши. Не че родителите й бяха реагирали по по-различен начин от него. „Четири години — напразно пропилени години“ — бе възкликнал баща й, но в гласа му бе доловила странно задоволство. Дори майка й, й се бе сторила доста несигурна. „Щом това е желанието ти, скъпа…“ — бе отвърнала неуверено Лилиан. Единствено Нанси Ериксън бе изпаднала във възторг.

Бяха изминали три години, откакто Карлин бе завършила Харвард. След шестмесечното обучение в Полицейската академия вече две години и половина работеше в едно от полицейските управления в Бруклин. Наученото в академията не я бе подготвило за патрулирането из улиците на квартала, където религиозни евреи и негри се бореха за територия, а престъпността се увеличаваше непрекъснато.

Беше тук едва от няколко седмици, когато успя да добие, макар и далечна представа, за най-лошото, което можеше да предложи Ню Йорк. Специален отряд от Отдела за борба с наркотиците бе заобиколил кафеникавата каменна сграда на Питкин Авеню, където се бе настанил някакъв търговец на хероин, и детективите вече блъскаха по вратата. Карлин бе сред десетината полицаи, които трябваше да прикриват гърба им.

Наркотрафикантът обаче нямаше намерение да се предава. Той изскочи през главния вход, като стреляше наляво и надясно и уби двама от хората насреща си, а третия рани тежко, след което хукна надолу по стълбите. Всички от помощния отряд започнаха да стрелят, в това число и Карлин, и когато престъпникът се строполи на площадката, никой не знаеше кой точно бе изстрелял съдбоносните куршуми.

След като написа отчета си, младата жена бе изпратена да си върви, но я посъветваха първо да се отбие до психолога в полицейското, за да се справи с психическите ефекти от онова, на което бе станала свидетел току-що.

Два дена по-късно тя вече се чувстваше добре, въпреки че никога нямаше да свикне напълно с подобни гледки. Най-много обаче я съсипваше търговията с наркотици, увеличаващият се брой търговци и консуматори, които поставяха района на колене. Иначе работата не беше сложна. Трябваше да тръгне след консуматорите, за да я заведат до търговците. Лошото бе, че много млади мъже и жени плащаха жестоко заради тази си слабост. Това правеше работата й много неприятна.

Междувременно Хари Флойд, точно както бе предсказал сам, бе станал детектив и премина успешно изпита за сержант. Бе преместен в Мидтаун Норт, един от най-интересните райони на Манхатън. Двамата си бяха останали приятели и се срещаха от време на време, за да вечерят заедно или да пийнат нещо. Случаят Куонтрел не даваше покой на младия мъж още от октомври, когато бе изчезнало момченцето. Хари говореше и правеше предположения, а Карлин слушаше. Никакво доказателство не бе открито в апартамента на заподозрения, дори след като през януари бяха издействали разрешение за обиск.

— Не остана местенце, където да не погледнем — бе обяснил той, докато разказваше за шестчасовото претърсване на малкия тристаен апартамент на Куонтрел. — Този човек има пет сервиза чинии и петнайсет чифта маркови дънки и, разбира се, има богат набор от фотографска апаратура: видеокамера, два полароида, два никона, дори детско фотоапаратче от началото на петдесетте години — Хари поклати отвратено глава. — Но не открихме нищо друго, освен богата колекция от холивудски мюзикли, а единствените снимки бяха от семейни ваканции от времето, когато Куонтрел растял в Калифорния.

Карлин споделяше раздразнението му. Интуицията му бе забележителна. Щом мислеше, че нещо у Куонтрел не е наред, най-вероятно бе точно така. Тогава й хрумна една идея.

— Хари — възкликна тя, — какво ще кажеш, ако заема няколко от тези филми? Само за уикенда — побърза да добави, тъй като той вече се готвеше да й откаже.

Идеята й се бе оказала блестяща и ударът бе попаднал точно в целта.

— Нали се сещаш за мюзиклите, които взех, онези, на чиито кутии пишеше „Южният Пасифик“ и „Оклахома“? — попита.

— Естествено — отвърна той. Към надеждата в гласа му сега се бе прибавило още нещо, което наподобяваше много мрачно предчувствие, но Карлин бе прекалено възбудена, за да го забележи.

— Е, някъде към кулминацията всичко се променя из основи.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че на всяка лента, някъде на час и половина след началото, се появява някое нещастно разсъблечено дете. Около три часа по средата на всяка шестчасова видеокасета са заети от мръсните творения на Куонтрел.

— Боже мили! — Флойд помълча около минута. — Слушай, това е истински динамит — заяви най-сетне, гласът му бе напълно безизразен.

— И още нещо — додаде прекалено развълнувана, за да забележи. — Има начин да открием къде е правено всичко това. На един от филмите се появява покривното пространство на съседната сграда, а на стената има огромен стенопис. Нещо сюрреалистично. Ярки цветове, грамадни фигури. Много характерни. Все някой ще ги разпознае и ще идентифицира студийното пространство.

— Страхотно, наистина страхотно — промърмори Хари. — Какво ще кажеш да те поканя на вечеря за награда? Тъкмо ще можеш да ми дадеш и лентите.

— Не тази вечер. Приятелката ми Наташа ще ме запознава с някакъв лъскав тип. Но мога да ти оставя лентите. Срещата ни е във „Фиорело“ в седем и половина. После ще мина през полицейското. Съгласен ли си?

— Супер — Флойд понижи глас: — Слушай, за това няма да мога да ти отдам заслуженото. Нали знаеш, не е много редно полицай от Бруклин да си пъха носа в доказателствения материал на Манхатън.

Това не я безпокоеше. Предостатъчно й бе двойното удоволствие — да работи с Хари и да освободи улиците от един перверзен тип.

— Но все пак може би имам някои добри новини за теб — продължи той. — Всъщност може би имам добри новини за двама ни.

— Какво по-точно?

— Ще ти кажа, когато дойдеш. Така, вече ти дадох стимул да се откажеш от десерта или да избегнеш да се заразиш от някоя венерическа болест.

— Боже всемогъщи — промълви Карлин и затвори телефона.

Много забавно — помисли си тя и се насочи към стенния гардероб в спалнята си. Е, все пак имаше някаква полза от това, че не водеше полов живот: не трябваше да се притеснява от заразяване с венерически болести. От друга страна, обаче възникваше голям проблем, а именно, какво да облече за една среща. Огледа критично скромния си гардероб. С какво ли щеше да бъде участник номер едно, запита се тя, като се опита да си представи приятеля на Наташа? Единственото, което знаеше, бе, че той е моден фотограф от Англия. Сигурно щеше да бъде дребен мъж с носов глас и строг раиран костюм. Избра къса плисирана пола и широк тюркоазнозелен пуловер.

— Престани — възкликна на глас тя, осъзнала, че вече започваше да мрази този човек, когото още дори не бе видяла.

Вдигна дрехите пред себе си и се погледна в огледалото. Не само че не даваш никакъв шанс на този мъж, ами и правиш всичко възможно да изглеждаш колкото се може по-безлична — призна си тя. Даде си дума да не се предава така лесно, прибра полата и пуловера и извади една тъмночервена вълнена трикотажна рокля, за която знаеше, че прилепва плътно по тялото й и освежава бледите й страни.

Щом се озова в италианския ресторант срещу центъра „Линкълн“, веднага се зарадва, че бе сменила дрехите си. Мъжът, подпрял гръб на стената, бе изумително привлекателен. Гъстите му, рано прошарени коси, стърчаха като четка, а на лявото му ухо проблясваше диамант. Носеше вълнени панталони и късо кожено яке. Дерек Кингзли бе невероятно хубав мъж.

Той вдигна веднага ръка към метр д’отела.

— Може би ще го арестувате за неучтивост — рече той, решил без капка колебание, че това трябва да е жената, с която му бяха уредили среща.

— Какво точно е направил? — попита Карлин. Преди да има възможност да отговори, метр д’отелът измина няколкото крачки, които го деляха от тях.

— Ако бяхте изчакали до осем, когато всички тръгват за концерт — изхленчи той, — тогава нямаше да ме принудите да ви карам да стоите така.

После кимна към младата жена, сякаш тези думи бяха поздравът му към нея, след което се запъти намусено към дъното на ресторанта.

— Voila — каза Дерек и се усмихна.

Карлин се засмя. Много от масите се освобождаваха, тъй като посетителите сякаш напускаха масово, за да отидат на концерт в центъра „Линкълн“, така че метр д’отелът ги настани почти незабавно в едно сепаре.

— Вие ли сте Дерек? — усмихна се младата жена, свали палтото си и го постави на съседната седалка.

— Несъмнено — той отвърна на усмивката й, очевидно доволен от онова, което виждаше. — Наташа ви описа много добре. Всъщност дори ми каза точно коя рокля ще облечете.

— О, Боже, какво според вас говори това за гардероба ми? — попита смутено Карлин.

— Мисля, че нещата, на които държите, са коренно противоположни на тези на приятелката ви — отговори младият мъж така, че в устата му това прозвуча като страхотен комплимент.

— Може би е време да оставя Наташа не само да ръководи светския ми живот, а и да избира гардероба ми. Това би бил отговорът на всички проблеми.

Направи й впечатление, че тази вечер се държеше естествено, нещо, което обикновено не й се случваше на първа среща. Всъщност — помисли си тя — това може би не се бе случвало изобщо, откакто…

Насочи вниманието си към Дерек.

— Та какво точно снимате? — попита тя, внезапно осъзнала колко малко й бе разказала за него Наташа.

— Много е скучно, уверявам ви. Красиви жени облечени в красиви дрехи. Това е всичко.

Карлин го погледна със съмнение.

— На повечето мъже това не би им се сторило досадно.

— Простете моята ненаходчивост. Всъщност харесвам много работата си. Но тя съвсем не е толкова интересна като вашата. Как решихте да станете полицай?

Когато сервираха виното и мезетата, младата жена вече разказваше за трите си години в полицията. Събеседникът й задаваше въпрос след въпрос. Той очевидно се забавляваше истински с описанието й на месеците, прекарани в Полицейската академия.

— Наистина ли се упражнявате да слагате белезници на хората? — попита учудено Дерек.

— Наистина ли бихте желали да опитате да го направите с някой сто и двайсет килограмов наркотрафикант без предварителна тренировка?

Младият мъж вдигна вежди.

— Изглежда, нищо не е в състояние да ви обърка. Но полицейската работа не може да няма някои неприятни страни.

Карлин нямаше намерение да споделя с един почти непознат човек страховете, които я обземаха от време на време. Престори се, че не го е разбрала, и се насочи към нещата, които нямаше право да прави, докато работеше в полицията.

— Ами не мога да притежавам магазин за алкохолни напитки и не мога да живея в района, в който работя.

Той очевидно усети, че по този начин тя се измъква, но нищо не каза.

— Ето какво ще ви предложа. Нека след вечеря да отидем в центъра и да опитаме някои местенца, които могат да изненадат дори и вас.

— Съгласна съм, но първо трябва да се отбия на Петдесет и четвърта улица за няколко минутки. Трябва да върна нещо на един приятел.

— Смея ли да се надявам, че става въпрос за служебна връзка?

Тя се замисли за момент. Дерек Кингзли беше фотограф, точно човекът, който можеше да се досети къде бяха правени филмите на Куонтрел по описанието на стенописа. И това не е всичко — осъзна тя. — Той може дори да ми направи списък на фирмите за правене на копия, готови да се заемат с тази отвратителна работа.

Дали беше редно да му каже за случая „Куонтрел“? Прехвърли наум материалите. Най-накрая се реши. Без да споменава имена и адреси, тя го запозна с историята на краля на детската порнография в района на улиците, които започваха с петдесет в западния район на града. Остана доволна, когато той се сети за името на художника, чиято творба приличала на описания от нея стенопис. Щеше да бъде напълно безопасно да говорят с него за това, къде бе окачена творбата му. Освен това фотографът знаеше едно място в западния район, където се тиражирали порнографски филми.

— Един приятел, Макс Зипкин, работеше там в началото на нюйоркската си кариера. Издържа само три седмици, но те му бяха предостатъчни.

— Откъде сте сигурен, че става дума точно за същото място? — попита Карлин.

Младият мъж поклати глава.

— О, съмнявам се, че става въпрос за същото студио. Но този мръсен свят е наистина малък. Онези, които работят в тази област, гледат да запазят кожата си. Вероятно ще ви заведат там, където трябва, дори след съвсем слаб натиск, само и само да се отърват от вас. Ако играчите са същите както преди няколко години, със сигурност ще се доберете до онези, които ви трябват — усмихна се. — Изглежда, в най-скоро време ще успеете да се справите с този случай — каза той и стисна ръката й, но я задържа малко по-дълго.

Смутена и в същото време — поласкана, тя измъкна дланта си и рече:

— Всъщност никой не трябва да знае, че имам нещо общо с това. Не само че не работя в района на занимаващото се с този случай полицейско управление, аз дори не съм на територията, на която и да е част на Манхатън. Хари може да си навлече неприятности, задето ми е дал въпросните видеокасети.

— В такъв случай съм поласкан, че сподели тази информация с мен.

Британският акцент придаде на думите му особено интимен и значим привкус и кой знае защо я накара да се почувства страшно уязвима.

— Нека да свършим с моите задължения, а след това всички решения за тази вечер ще бъдат твои — гласът й прозвуча оживено. — Може ли да си поделим стойността на вечерята?

Дерек се усмихна и повика сервитьора.

— Не, полицай Скуайър. Имам удоволствието да кажа, че фотографирането на красиви жени ми позволява лукса да проявявам щедрост — подаде кредитната си карта на келнера, без дори да погледне сметката. — Следващия път ти ще ми сготвиш нещо. Искам да кажа, ако не съм прекалено нахален, като предлагам да има следващ път.

Карлин се чувстваше неочаквано привлечена от този мъж. Но нямаше намерение да се обвързва емоционално, не и още от първата среща.

— Защо не направиш списък на храните, към които имаш алергия, за да мога да се съобразя с тях? — отвърна с иронична усмивчица.

— Не се притеснявай за месата — отговори той, докато подписваше сметката, а след това се изправи. — Готова ли си?

Без да изчака отговора й, взе палтото и й помогна да го облече.

Десет минути по-късно се озоваха пред полицейското управление на Петдесет и четвърта улица в западната част на града. Дерек бе явно заинтригуван. Младата жена усети смайването му, когато той се загледа в полицейските коли, паркирани по тротоара и на платното. Беше й приятно да се намира в компанията на човек, който намираше нейния свят за интересен.

— Ще се забавя около минутка — каза. — Отивам само да върна видеокасетите на Хари.

— Може ли да дойда с теб?

Как ли щяха да реагират Хари Флойд и Дерек Кингзли, като ги запознае? Щеше да бъде забавно да разбере, но идеята да влезе с цивилно лице в полицейското надали бе особено добра.

— Много неприятно ли ще ти бъде да ме почакаш тук?

Той я погледна разочаровано.

— Добре, ела, но мисля, че ще трябва да изчакаш във фоайето.

Дерек отвори вратата пред нея, огледа голите бежови стени и пода, покрит с обикновена мозайка, а после големия четвъртит плот, на който работеха напрегнато няколко полицаи. Карлин отиде да търси Хари.

Няколко минути по-късно двамата излязоха от асансьора и завариха Дерек да разговаря приятелски с полицая на входа.

— Значи четвъртък следобед ви устройва, така ли? — тъкмо казваше Дерек, когато приближиха.

— Да не би да се нанасяте в този район?

Гласът на Флойд прозвуча приятелски, но опитното му полицейско око преценяваше внимателно новодошлия.

— Хари Флойд, Дерек Кингзли — побърза да ги представи младата жена.

Фотографът протегна ръка, а след това отговори на зададения въпрос:

— Полицай Греъм ми позволи да направя няколко снимки тук идната седмица. Имам поръчка за няколко фотографии за „Вог“, които ще са истинска сензация, ако са сред тази обстановка.

— Може би инспектор Греъм би обсъдил това първо със своя сержант, преди да дава каквито и да било обещания?

Дежурният полицай се изчерви:

— Съжалявам, сър.

Флойд веднага омекна.

— Струва ми се, че идеята за няколко красиви манекенки, седнали на пластмасовите зелени столове, не е чак толкова лоша. Нека да докладвам на шефа и тогава вече наистина ще можем да се договорим.

Инспектор Греъм кимна разбиращо.

— Но аз имам още по-хубави новини от тези — Хари прегърна Карлин през раменете, като продължаваше да говори със своя колега. — Една красива жена ще дойде при нас за постоянно. Инспектор трета степен Бърт Греъм, приятно ми е да ви представя новата ви колежка, полицай Карлин Скуайър. От понеделник е преназначена в Мидтаун Норт като мой помощник.

Карлин едва се сдържа да не закрещи от радост. Преместването й в това полицейско управление бе осъществяване на една нейна мечта. Тук бе сърцето на Ню Йорк Сити. А като помощник на Хари щеше да го вози всекидневно, да прави всичко заедно с него.

Дерек се обърна към младата жена, заинтригуван от възбудата върху лицето й.

— Какво означава това?

Но Флойд отговори вместо нея:

— Означава, че отборът на Бруклинския колеж и Харвардския университет ще революционизира изучаването на престъпността от Четиридесет и четвърта улица до Сентръл Парк.

Обяснението му предизвика насмешливи възклицания.

— Почакайте и ще се убедите, цинични ми приятели. С тази малка дама ще се превърнем в нещо като Батман и Робин на Петдесет и пета от западната част.

Ентусиазмът му смущаваше Карлин, но тя бе прекалено развълнувана от перспективата да работи с него, за да се замисли за някаква си дребна тревога.

— Като стана дума за Батман — дочу се глас откъм асансьора, откъдето се показа добре облечен мъж на средна възраст, — държа да кажа, че си свършил страхотна работа във връзка с Куонтрел, Хари. Хванал си натясно копелето и аз съм дяволски горд с теб.

Лицето на Флойд засия.

— Главен инспектор Хал Фарис, приятно ми е да ви представя моята стара приятелка Карлин Скуайър.

— Значи вие сте момичето от Харвард. За мен е удоволствие да се запознаем.

Определението „момичето от Харвард“ не прозвуча като небесна музика за ушите на младата жена, но й се стори, че не е много разумно да се спречква с бъдещия си началник. Ограничи се в съвсем кратък отговор:

— И аз съм щастлива да се запозная с вас. Хари, благодаря ти за всичко. С Дерек трябва да тръгваме, но утре ще ти се обадя, за да поговорим.

— Скъпа, ще говориш с мен и утре, и вдругиден, и на по-следващия ден. Отсега нататък сме Флойд и Скуайър.

— Не знам как да ти благодаря — обърна се отново към него Карлин, когато той я прегърна и я поведе към изхода.

— Тази вечер благодарностите са от мое име — прошепна младият мъж. — Свърши страхотна работа.

Дори Дерек, който вървеше само на крачка след тях, не чу думите му.

— Не е стеснителен този твой приятел Хари — отбеляза Кингзли, след като излязоха на улицата.

— Не — усмихна се тя, — но затова пък е най-умното ченге, което познавам. Нямаш представа каква сделка е за мен това.

Дерек помълча около минута, преди да каже:

— Ако питаш мен, той прави истински пробив с работата, която всъщност си му свършила ти. Да не говорим за това колко точки печели пред началството благодарение на твоя пол и образование.

— Дерек, ти наистина не разбираш. Хари Флойд току-що ми даде най-голямата възможност в моята кариера. Сега вече ще науча всичко, което си заслужава да се знае за този град. Той ми го поднесе на тепсия.

Младият мъж кимна.

— Абсолютно си права. А сега да празнуваме.

Дерек я заведе първо във „Вижънс“, джаз клуб на Макдугъл Стрийт, там квартет, воден от алт саксофон, омагьосваше посетителите с музика на Дюк Елингтън. Щом влязоха в малкото помещение, неколцина от постоянните клиенти махнаха на Кингзли. Дори контрабасистът им намигна, докато заемаха местата си. След това посетиха други два пестеливо осветени клуба в центъра на града. Дерек откриваше навсякъде много познати лица.

— Има ли поне един човек в Ню Йорк, когото не познаваш? — попита задъхано младата жена, когато станаха от масата и отидоха да танцуват.

— Теб например не те познавам толкова добре, колкото ми се иска.

— И колко още жени са чували това твърдение?

Въпросът й прозвуча по-рязко, отколкото желаеше. Дерек я изгледа, но не отговори. В продължение на няколко минути танцуваха мълчаливо. Младата жена се наслаждаваше на усещането да бъде в обятията му. Партньорът й очевидно бе сигурен в себе си и я водеше умело. Какво удоволствие — помисли си тя, като остави вземането на решенията на онзи, който бе толкова добър в тази работа.

Вече от години се справяше съвсем сама с всичко. В Харвард, в Полицейската академия, дори в полицейското управление всяка стъпка правеше сама. Беше привикнала до такава степен с това, че бе забравила колко е приятно и мило някой друг да поеме отговорността. Затвори очи и не се възпротиви, когато Дерек я привлече към себе си и я целуна леко, а после — и по-настойчиво по устата. Изобщо не познавам този човек — помисли си тя, но почти веднага след това се отдаде на насладата от досега си с него.

— Карлин — гласът му я изненада, стори й се, че се пробужда от някакъв сън. — Искам да дойдеш у нас тази нощ. Искам да те любя.

— Божичко, каква зрелост!

Прямотата му я смути и тя опита да се прикрие зад шеговития си тон. Младият мъж обаче не се усмихна.

— Аз съм зрял човек, както и ти самата. Няма да настоявам, ако не желаеш да дойдеш с мен — престана да се движи, без да я изпуска от обятията си, вперил поглед в очите й. — Ти си най-необикновената жена, която срещам от доста дълго време насам, и аз нямам намерение да играя детски игрички.

Наведе се, за да я целуне отново, сключи ръце около талията й и бавно плъзна длани по гърба й. Сега се полюшваха под ритъма на латиноамериканска музика.

Карлин отвърна на целувката му. Внезапно той се отдръпна назад.

— Ако не искаш да дойдеш, кажи. Аз няма да те насилвам.

Беше толкова лесно да отстъпи пред Дерек, да се остави да я води.

А час по-късно, когато лежаха на широкото легло в таванския му апартамент на Спринг Стрийт, беше също така лесно да се отдаде на ласките му, да се забрави под опитните му ръце и дългото, мускулесто тяло.

Той я люби с устата си, разтвори най-интимните й части е език и й припомни какво бе изгубила в продължение на толкова дълго време. Най-после проникна в нея. Твърдостта му й се стори позната, сякаш бяха близки отдавна и го бе обичала и преди. Докато той се движеше дълбоко в нея, очите й се изпълниха със сълзи.

— Защо плачеш?

Дерек се отдръпна веднага, щом забеляза мокрите й ресници.

— От толкова отдавна… — заекна тя.

Беше се чувствала много самотна, бе забравила какво вълшебство е да се слееш с някого, да си позволиш да чувстваш.

Младият мъж не каза нищо. Просто поднови ритмичните си движения и я стисна по-силно, когато усети вълните на удоволствие, които преминаха през тялото й. Само след секунди дойде и неговият миг и тя на свой ред се притисна в него.

— Толкова си красива — промълви малко по-късно Дерек и плъзна длан по гърдите и по плоския й корем.

— Аз съм вероятно най-малко красивата жена, която си виждал през последните петнайсет години — отвърна Карлин и погледна към кориците от списания, украсили едната стена в спалнята му.

— Карлин, не говоря за някой четиринайсетгодишен модел. Ти си оригинал, реална личност, за Бога.

Младата жена се изчерви от удоволствие.

— Слушай, не ми ли каза, че един полицай няма право да живее на територията на района, в който се намира полицейското му управление?

Той се бе надигнал и я гледаше, като същевременно продължаваше да изучава тялото й с ръка.

— Да.

— Това означава, че ще трябва да напуснеш сегашния си апартамент — последва кратка пауза. — Премести се да живееш при мен.

Изведнъж цялото й внимание се възвърна и тя вече бе нащрек. Не можеше да повярва на ушите си.

— Да не си си изгубил ума? — възкликна. — Запознахме се в шест, само преди седем часа.

— Нека да опитаме. Аз лично знам, че трябва да бъде така. Довери ми се.

Дерек облиза бавно гърдите й и връхчетата им щръкнаха от удоволствие. Младата жена копнееше да му се отдаде отново. Цялата вечер бе като вълшебно пътуване сред някаква магическа страна. Колко лесно щеше да бъде просто да се съгласи.

— Трябва да съм се побъркала — промълви тя, докато ръцете й изучаваха силните му рамене и мускулестия му гръб, който се стесняваше надолу.

Дерек се усмихна и започна да я гали отново.

— Нека да си побъркана, Карлин. Бих казал дори, че имаш нужда да бъдеш малко побъркана.

— А ти си въплъщение на злото, нали?

Но вече знаеше, че щеше да се съгласи.

16

1984 година

Карлин свали стъклото на колата, която с Дерек бяха наели рано в петъчната вечер, и примигна от ярката слънчева светлина.

— Не би трябвало да го правиш. На четирийсет години ще приличаш на стогодишна. Освен това слънцето причинява рак на кожата.

Нравоучителният тон на Мариса Форхам пресече удоволствието й. Дерек се усмихна от шофьорската седалка и й спести отговора.

— Ракът на кожата обикновено се появява у хора, които прекарват поне по два часа на слънце — рече той и срещна погледа на Мариса в огледалото за обратно виждане.

— Много се извинявам — отвърна кисело тя. — Само се опитвах да помогна — тя се размърда на мястото си и привлече вниманието на съпруга си, който до този момент гледаше през прозореца и избягваше да обръща внимание на разговора. — Хората изпитват истинска алергия към всяко ново знание. Дори тук, на острова. През цялото пътуване с автобуса дамата, която седеше пред мен, се обръщаше неуморно, за да ме изгледа убийствено, само защото споменах колко много мазнини съдържа шоколадовият сладкиш, който ядеше. Знаете ли, хората мислят, че това нещо е здравословно, но то съдържа предостатъчно захар и скорбяла, за да ги убие в разцвета на силите им.

Дерек спря на паркинга пред магазина и погледна към Мариса.

— И на колко такива ранни смъртни случаи, породени от тази храна, си станала свидетелка, Мар? — попита я през смях той.

— Забавлявай си се колкото искаш за моя сметка — отвърна тя и излезе след него. — Що се отнася до мен самата, не виждам причина да рискувам така живота си.

Карлин побърза да влезе в сладкарницата.

— Плодов сладолед с горещ фондан, ако обичате. Две топки ванилов сладолед с много бита сметана и ядки.

Не беше нужно да гледа, за да разбере, че Мариса ще зяпне при избора й. Честно казано, тя дори не обичаше особено сладолед, но не можа да се сдържи. Обикновено Дерек се справяше с досадните хора. Голямата му дарба беше да остане до края честен, като същевременно е и любезен. Затова пък Карлин неизменно създаваше проблеми, ако около нея имаше хора, които не я интересуват особено.

Това е нещо съвсем ново — помисли си тя, когато младата сервитьорка й подаде препълнена пластмасова чаша. — Сега не наказвам Мариса, а себе си. Внезапно Дерек се появи до нея. Грабна една пластмасова лъжичка, загреба от фондана и го поднесе към устата си.

— Да ти помогна ли? — попита той, преди да го лапне.

— Да, ако обичаш — отвърна, изпълнена с благодарност, младата жена. — Всъщност би ли изял всичко?

— Можем да си го поделим — заяви той. Вдигна за момент очи към Мариса и Спенсър, които си поръчваха замразено кисело мляко. — Макар че доколкото си спомням, ти не обичаш ванилов сладолед и определено мразиш бита сметана.

— Виновна — Карлин се усмихна и му подаде чашата. — Дяволът ме накара да го направя, кълна се.

— Не, скъпа — целуна я леко по носа той. — Дяволът е онзи, който ще те съпроводи до ада, след като паднеш поразена от слънцето, щом си подадеш носа навън.

Младата жена се засмя. Беше лесно да се смее тук, да забрави дори съществуването на останалия свят. Остров Шелтър беше толкова красиво местенце. Тъй като беше скрит между Кап Харбър на юг и Грийнпорт на север, трябваше да вземат ферибота. Както бе покрит с десетки квадратни километри гори, заобиколени от бяла плажна ивица, той създаваше впечатление по-скоро за Кейп Код, отколкото за Ню Йорк. Единственият му недостатък беше, че посещението до Шелтър Айлънд означаваше да бъдат с Мариса и Спенсър, чиято масивна бяла къща на мечтите бе построена върху модния Диринг Харбър.

Спенсър бе заговорил за това посещение, откакто Дерек бе започнал да изготвя материали за списание „Гуд Лайф“, което бе създал преди няколко години. След като Карлин се бе появила в живота на фотографа, поканата естествено се отнасяше и за нея. Обаче й бе трудно да изпита приятелски чувства към хора, които даже не криеха презрението си към професията й. На тях очевидно не им беше приятно, че имат сред познатите си полицайка, според тях една напълно неначетена личност, с която не си заслужаваше да си губят времето. Дерек също не държеше много на Форхамови, но както обикновено той просто не обръщаше внимание на слабостите им и извличаше най-доброто от създаденото положение. Карлин си даваше сметка, че за професионалното му израстване бе важно да остане в приятелски отношения с тях, затова се стараеше да ги търпи и да не се впечатлява от неприятния характер на Мариса и високомерното й държание.

— Това е просто една къщичка върху водата — повтаряше Спенсър всеки път, когато настояваше да посетят острова, но тонът му загатваше достатъчно ясно колко величествена трябваше да е въпросната „къщичка“.

А тя наистина беше внушителна, с огромни бели колони, масивна каменна тераса, шест спални, пет бани и великолепна веранда, достатъчно голяма да побере цял конгрес.

Спенсър си бе взел отпуск миналата седмица, а Мариса бе останала, за да преработи една статия от двете или най-много три, които пишеше за цяла година. Бе отишла при него в късния петъчен следобед. Дерек й бе предложил да я закара, но тя бе предпочела обществения транспорт.

— Живея единствено благодарение на тези няколко часа свобода — бе обяснила тя на Карлин по телефона в четвъртък вечерта.

Раздразнена, младата жена се бе запитала точно колко часа й се събираха, в които да не е свободна.

— Защо винаги го наричат „евтин автобус“? — прошепна достатъчно тихо, за да не я чуят домакините им. — Той е същият като този, който използвах, за да пътувам от Уестърфийлд до Коулвил. Голям, претъпкан с народ.

— Но не и по стандартите на богатите хора — отвърна все така тихо приятелят й.

— Знаеш ли, Карлин — провикна се от другия край на помещението Мариса, — може да отделиш малко време за изучаване на храните и техните съставки, макар че, доколкото разбирам, ти и тези като теб предпочитате да ядете понички.

Младата жена я изгледа безпристрастно.

— Казват, че по една на ден от тях ще ви спаси от посещения при лекаря.

Дерек изгълта останалия фондан и изхвърли пластмасовата чаша в голяма кофа за боклук. После прехвърли ръка през рамото на своята приятелка, тръгна с нея към Мариса и прегърна с другата си ръка и нея.

— Време е да се връщаме към водата, нали, мили дами?

След като влязоха в колата, и четиримата потънаха в мълчание за известно време, но тишината бе непоносима за Мариса.

— Какво правите по време на дежурство? — попита тя.

— В последно време не излизам да патрулирам, тъй като сега съм помощник-сержант. Това означава, че работя със сержанта и ходя навсякъде, където отиде той.

— Всъщност — прекъсна я гордо Дерек — наскоро Карлин успешно издържа изпита за сержанти и се класира първа.

В алеята пред къщата на Форхамови беше паркирана червена кола, на чиято табелка бе обозначено, че принадлежи на медицинско лице. Младият мъж я заобиколи и спря зад нея. Мариса го изчака да изгаси мотора, преди да отговори.

— Сигурна съм, че не е било лесно — заявих усмивка тя и понечи да излезе.

Карлин не помръдна от мястото си.

— Съвсем не толкова трудно, колкото в Харвард, предполагам — отбеляза Дерек и отвори вратата.

Мариса се обърна изненадана.

— Карлин е учила в Харвард? — възкликна тя, новината очевидно не й се понрави особено.

— И се е дипломирала с отличен успех, нали така, скъпа? — попита невинно.

В това време Спенсър последва съпругата си на алеята и двамата се запътиха към страничната врата, която водеше към кухнята.

Младата жена излезе от колата, заобиколи я и се приближи до любимия си.

— Благодаря, но не беше необходимо. Не е задължително да ме обичат — погледна го и се усмихна. — След като аз също не ги обичам.

Той я погали леко по бузата.

— От теб се иска да обичаш единствено мен.

— Бен, значи успя! — доволният вик на Мариса долетя иззад къщата. — Доведе ли и красивата сестра, онази, за която ни говореше миналата седмица и която работела в спешното отделение?

Карлин замръзна на мястото си. Не, това беше невъзможно, наистина беше невъзможно. Но лекарската табелка на червената кола отпред, споменаването за спешно отделение… Бен Дамероф сигурно познаваше Форхамови покрай Таш. Все пак тя се бе появявала вече на няколко пъти върху кориците на списанието на Спенсър.

— Какво има? — попита Дерек и я прегърна покровителствено през кръста.

— Нищо няма, разбира се — опита се да запази самообладание. — Това трябва да е мини удар, причинен от горещия фондан — погали го с благодарност по дланта. — Добре съм.

Нещо в нея крещеше: Моля те, Господи, дано да не е Бен Дамероф, дано да е някой друг лекар от някое друго спешно отделение! Погледна към приятеля си, докато приближаваха към къщата. Изглеждаше толкова красив в светлокафявите си шорти и морскосинята риза. Беше започнала да усеща зависимост от чувството му за хумор и любовта му. Той бе толкова различен от всички останали, които познаваше. Толкова уравновесен, толкова приятен и дяволски справедлив. Най-после бе започнала да изпитва задоволство от живота си. Е, вярно, задоволството не можеше да се сравни с екстаза. Но бе безкрайно по-добро от самотата, която го бе предшествала. Или пък от бурните пориви преди това.

Моля те! — продължи да шепне безмълвно тя. — Дано не си тук! Не разрушавай покоя, който най-после открих!

— Бен Гинзбург, това е моят най-добър фотограф Дерек Кингзли и прелестната му приятелка Карлин.

Младата жена дори не забеляза снизходителния тон на своя домакин, когато насочи поглед към петдесетинагодишния мъж, който се обърна усмихнат към нея и протегна ръка. Благодаря — промълви на себе си тя, докато се ръкуваше.

— Мислиш ли, че ще ме вземат за проститутка с тези дрешки?

Гласът на Карлин трепереше от студ, докато шепнеше към скрития в сутиена си микрофон. Беше съвсем леко облечена, с къса оранжева пола и черно кожено якенце. Дори високите до над коленете бели ботуши не можеха да й помогнат да се стопли, тъй като откъм река Хъдзън духаше студен февруарски вятър, а температурата бе паднала под нулата.

— Да, Кембридж.

Отговорът на Хари Флойд долетя през миниатюрното приемниче, скрито в ухото й.

— Много малко неща могат да сгреят човек така, както една полицейска палка, чифт белезници и пистолет.

След това се чу гласът на полицай Ричард Овъртън:

— Не, Хари. Това се дължи най-вече на петкилограмовите обувки.

Звуци на дрезгав смях и шумът от статичното електричество, изпълниха слуха й. Без съмнение Хари и Ричард, настанени на топло в колата, се забавляваха, като я наблюдаваха как трепери на студа.

Още щом бе постъпила в полицията, младата жена бе открила една характерна за всички ченгета черта: те незабавно подлагаха на проверка всеки свой нов колега и набързо му поставяха оценка, която щеше да го съпътства до края на професионалния му живот. Знаеше се, че ченгетата не даваха втори шанс никому. Беше се справила с това, когато постъпи на работа.

Съвсем ясно си спомняше първата седмица. Изпратиха я да патрулира в район, който се славеше с най-високия процент на престъпност в цял Бруклин. Беше се озовала съвсем сама там, тъй като партньорът й бе извикан за някаква несъществуваща задача. Нейното задължение през този ден бе да направи така, че всички да забележат присъствието й. Когато партньорът й се върна късно следобед, за младата жена не бе останало никакво съмнение, че той я бе наблюдавал и щеше да сподели мнението си с останалите колеги.

Онази проверка трябваше да издържи на всяка цена. Изненада я обаче откритието, че успешното представяне на сержантския изпит и получаването на детективска значка два месеца по-късно я изправи пред нова поредица от тестове.

Не че имаше право да се оплаква. Без помощта на Хари едва ли щяха да изберат именно нея за детектив. За всяко повишение от сержант до капитан се полагаше специален изпит и ако човек се наредеше сред първите в списъка, а междувременно се освободеше и някое място, тогава имаше шанс да напредне в службата. Съвсем друго обаче беше да станеш инспектор. Това повишение трябваше да бъде свързано с личните заслуги, но в действителност бе резултат от дейността на високопоставени приятели, а Карлин имаше късмет да бъде близка с Хари. Когато колегите й предложиха да отиде да благодари на равина, тя знаеше кого точно имаха предвид.

Но макар да бе неин наставник, Флойд обичаше да я наблюдава как си пробива път.

— Време ти е за това, Кембридж — казваше често той, в гласа му се долавяше гордост, сякаш тя бе негово откритие, но същевременно я дразнеше и с възможността за евентуален провал.

Тазвечерното дежурство беше прекрасен пример за това. Младата жена неведнъж вече се бе преобличала като проститутка. Но едва ли най-студеният ден в Ню Йорк от 1952 година насам бе най-подходящ за залавянето на негодяя, ограбил и пребил девет нощни дами. Идеята за голямата мисия на Карлин беше на Хари. Той вече почти не се занимаваше със задачи, които трябваше да се изпълняват на улицата. Сержантите обикновено надзираваха събитията, а не вземаха активно участие в подобни операции.

През целия път до Дванайсето Авеню се бе шегувал с това колко дълго можеше да й се наложи да ходи, преди да се случи нещо съществено, как двамата с Ричард щяха да си седят на топло в колата и да я наблюдават. Когато Карлин излезе навън, от погледа й не остана скрита широката му усмивка, тя обаче нямаше да му направи удоволствието да види колебанието й. Усмихна се в отговор на обясненията му към Ричард, че факторът вятър е от изключително голямо значение при отчитане на реалните температури. Отправи се решително към тъмното празно пространство на отсрещната страна и започна да се движи от ъгъла с Петдесет и втора до ъгъла с Петдесет и трета улица, като поклащаше ханш, а в устата й се мъдреше цигара. Знаеше, че въпреки закачките Ричард и Хари можеха да спасят живота й, ако се наложи.

Вече неколцина мъже бяха спрели колите си, предимно с номера от Ню Джързи, за да й направят предложение. При друг случай щеше да ги прибере в пандиза. Тази вечер обаче търсеше една определена личност. Наближаваше един след полунощ, т.е. цели два часа след началото на среднощната й разходка, когато висок едър мъж в синьо скиорско яке и вълнена шапка, която закриваше по-голямата част от лицето му, изрече думите, споменати от три от нападнатите проститутки:

— Курвите не заслужават да живеят.

С тези думи той застана пред нея и я сграбчи в нещо като мечешка прегръдка. Едната му ръка обхвана шията й, задуши я за момент, а другата изтръгна чантата от рамото й. Тикна портмонето в джоба си, хвана я за косите и отдръпна назад другата си ръка с намерението да стовари лакътя си странично върху главата й. Внезапно Карлин се отпусна, привидно изгубила съзнание, но когато той посегна да хване натежалото й тяло, тя заби с всичка сила острия връх на ботуша си в глезена му.

Непознатият падна на колене, парализиран от болка, вкопчи се в глезена си и започна да сипе проклятия на някакъв неразбираем език.

Младата жена измъкна пистолета от преметнатия през рамото й кобур.

— Не мърдай! Арестуван си.

Мъжът се обърна, очевидно с намерението да побегне, но се озова лице в лице с другите двама полицаи. Те се усмихнаха, когато колежката им изви ръцете на нападателя зад гърба му. После му сложи белезници, като в това време изброи правата му като арестуван.

— Ти сядаш на предната седалка, Кембридж — произнесе Хари и четиримата се запътиха към колата, в гласа му усети нещо особено. — Там ще ти бъде по-топло.

— Какво ще кажеш следващия път ти да играеш ролята на проститутката? — предложи през рамо младата жена, което накара Ричард да избухне в смях.

— Добра работа си свършила, Карлин — рече началникът й два часа по-късно, докато чакаше Хари на първия етаж на полицейското управление. — Виждам нови повишения в бъдеще.

И я потупа приятелски по гърба, преди да излезе. Младата жена само повдигна рамене. Не забеляза Хари, който се приближи зад нея.

— Да вървим, президент Скуайър — тупна я пъргаво по рамото той. — Ще те закарам у вас.

Излязоха от сградата и влязоха в неговата кола.

— Имате ли предпочитан път до Сохо, ваше височество? — продължи той и запали мотора.

— По-кротко, Хари.

Карлин отказваше да приеме сериозно закачките му, а бе и прекалено уморена, за да забележи здраво стиснатите му устни. Единственото, за което бе способна да мисли, бе как щеше да изпълзи до леглото си. По принцип работеше по две дневни смени, по две нощни и след това два дни почиваше, но сега й се бяха събрали почти две седмици да дежури и двете смени, докато залови този негодник.

Хари отдели за момент поглед от пътя.

— Трябва да си вземеш два дни, да помислиш малко за себе си.

— Дерек определено ще се зарадва. Как се чувства съпругата ти, след като ви се пада да прекарате заедно цял уикенд само веднъж на шест седмици?

— На Мерилин това положение най-вероятно й допада. Аз не съм човека-мечта, с когото може да се живее.

Макар да бе толкова близка с него, бе виждала съпругата му само няколко пъти. Той предпочиташе да отделя семейството си от своята работа, така че колкото и часове да прекарваха извън полицейското управление, колкото пъти и да вечеряха заедно, Карлин бе неизменно част от „работата“ за него.

— На децата сигурно не им е много приятно.

Синовете му бяха съответно на седем и осем години.

— О, за Хари младши и Джорджи е важно да имат телевизор — не изглеждаше особено развълнуван от факта, че най-близките му хора не го ценяха кой знае колко. — Ами твоят приятел? Как се справя той с теб?

Тя се засмя.

— Знаеш ли, иска ми се да вярвам, че не би могъл да живее без мен, и Господ ми е свидетел, че с това работно време на практика двамата се засичаме рядко вкъщи, но затова пък Дерек познава всички в Ню Йорк. Влезем ли някъде и той започва да поздравява всички по име. Това е най-общителният човек, когото познавам. Просто няма обременената психика, която като че ли е задължителна за всички останали нюйоркчани — усмихна се, докато мислеше за него. — Много неща могат да се кажат за едно богато, щастливо детство — додаде тя и се засмя.

— От богато семейство ли е?

Тонът на Хари бе едновременно заинтригуван и засегнат.

— Живеели в огромен апартамент в Лондон, но притежавали и имение в Котсуолдс. Родителите му го обичали безумно. След завършването на Оксфорд, той завоювал веднага успех с любимата си професия — спря и вдигна очи към него. За какво би могъл да се измъчва Дерек?

Двамата се засмяха, но Карлин бе леко смутена. В крайна сметка щастливият живот на приятеля й не я освобождаваше от нейната отговорност. Трябваше да се постарае да отделя повече време за него. Толкова рядко го придружаваше на приемите, които той посещаваше, за да си намира нови клиенти. Беше отишъл сам дори до Карибските острови, за да снима в продължение на два дена, след което бе останал още десет, за да си почине. Беше я молил многократно да заминат заедно, но точно тогава тя просто не можеше да напусне Ню Йорк. Не е честно спрямо него — реши.

— Преди Мерилин непрекъснато се оплакваше от дългия ми работен ден — рече Хари. — Но сега вече си има своите приятели. Струва ми се, че като се пенсионирам, ще ме кара да излизам всяка сутрин и ще иска да се връщам късно вечерта.

Тя се замисли за момент.

— Всъщност Дерек никога не се оплаква. Много е самоуверен — усмихна се и се обърна към Флойд. — Това означава ли, че мога да престана да изпитвам вина?

Двамата се изхилиха. Колата спря пред осеметажната сграда, в която се намираше таванският апартамент на Кингзли.

— Почини си добре, Кембридж — каза Хари, когато тя отвори вратата. — Имаш нужда.

— Нуждая се от два-три часа сън — увери го тя.

— Добре. Утре не искам да те виждам преди единайсет сутринта. Всъщност не идвай дори преди три-четири часа следобед.

И стисна сърдечно ръката й.

Карлин му махна за довиждане. Подпря се на тапицираната стена в асансьора и едва не заспа, докато стигне до горния етаж, толкова бе изтощена. Но щом се озова в огромния, тъмен апартамент, сетивата й се пробудиха. Минаваше три през нощта и Дерек трябваше да е заспал. Тя обаче дочу някакъв звук откъм неговото студио. Затвори безшумно вратата и измъкна пистолета от кобура. След това пое на пръсти по полирания дървен под, като сдържаше дъха си и се ослушваше. Щом влезе в кабинета му, закачи, без да иска с ръка един плик, който стърчеше от купчината книжа върху бюрото. Хартиите паднаха на пода. В същия момент светлините в задната част на студиото се запалиха и Дерек се провикна настойчиво:

— Карлин, ти ли си?

Стиснала здраво оръжието, младата жена заобиколи стената, която отделяше студиото им от спалнята, и се озова пред Вероника Слейтър, асистентката на Дерек, която побърза да облече някаква риза.

Карлин замръзна на мястото си, прекалено шокирана, за да може да говори. В това време Вероника нахлузи останалите си дрехи и изскочи от апартамента. Дерек, също гол, седеше на ръба на леглото.

— Нямах представа, че ще се прибереш толкова рано — заяви изненадващо спокойно той, когато входната врата се затвори след неговата асистентка.

На младата жена той изведнъж й се стори напълно непознат.

— Само това ли имаш да ми кажеш? Как не си предполагал, че ще се прибера толкова рано? Няма ли нещо по-добро, като например „напих се“ или „бях дрогиран от терористи“, или пък „това всъщност не съм аз, а моят близнак, който се върна току-що от голямата война“?

Изгледа я недоумяващо.

— Скъпа, никога не съм те лъгал. Нито пък съм те контролирал какво правиш. Не ми е минавало през ума, че това ще те разстрои толкова.

— От коя планета си ти? — сълзите започнаха да изпълват очите й.

— Скъпа, много съжалявам.

Приближи се до нея и я прегърна. Тя веднага се отдръпна. В продължение на няколко секунди се бореше със сълзите си. Най-сетне реши, че вече може да се довери на гласа си.

— Какво точно беше за теб връзката ни?

Искреността на младия мъж бе шокираща, също както и думите му:

— Ние се обичаме и живеем заедно.

— И освен, че се обичаме и живеем заедно, спим и с когото ни падне, така ли? — попита Карлин.

— Честно казано, скъпа, никога не бих го направил, ако знаех, че това ще те нарани толкова.

Дори сега гласът му звучеше по-скоро объркано, отколкото виновно.

Обезсърчена и изтощена, младата жена си наложи да запази спокойствие. Беше глупаво да спори с него.

— Очевидно имаме различна представа за правилата на поведение — промълви горчиво тя. — Господи, знаех, че си очарователен, но не предполагах, че чарът ти се простира дотам, че да спиш с приятелките си!

Тази реакция не й се нравеше, особено като се има предвид, че Дерек стоеше пред нея с вид на агънце, ненадейно ударено по главата с някакви напълно нови разбирания за живота, а не на човек, разбил току-що свещеното доверие.

Карлин се намръщи, отвратена както от него, така и от себе си.

— Дерек, от това нищо няма да се получи. Не искам да се превърна в една вечно сърдита, опърничава жена. Една връзка се гради на вярност и доверие. А не само на… добре де, на добри приятелски взаимоотношения — избърса сълзите си и се отдръпна. — Ще си прибера нещата утре сутрин. Точно сега съм много уморена, за да го направя.

Младият мъж стоеше като попарен.

— Скъпа, не можеш да си тръгнеш. Чуй ме, вече никога няма да спя с друга жена. Сега, след като разбрах колко ти е неприятно това, обещавам, че това няма да се повтори.

Карлин беше поразена. Това е невероятно — помисли си тя, забелязала изумения му поглед.

— Не мога да повярвам, че англичаните, фотографите, обитателите на южния бряг на Хъдзън или може би хората, разделени според някакъв друг показател, към чиято общност се числиш и ти, имат някакъв друг кодекс на поведение. Двойките, които живеят заедно, го правят, защото желаят да си бъдат верни. Това означава здрава връзка, обвързване, ако щеш.

Той я погледна с вид на прилежен ученик, който изучава таблицата за умножение.

— Никога ли досега не си чувал това? — попита тя с нарастващо учудване.

— Никога досега не съм живял с друга жена.

Щеше да вземе отговора му за проява на красноречие, ако не го бе изрекъл така простичко. Дерек се приближи до нея и погали ръката й.

— Много неща не знам за това, но трябва да повярваш, че те обичам. Моля те, не си отивай!

Карлин се чувстваше смазана от разочарование. Същевременно виждаше, че обяснението му в любов бе искрено. Трябваше да му зададе още един въпрос.

— Колко пъти точно си правил това?

— О, Карлин — гласът му потрепери от вълнение. — Как бих могъл да ти отговоря на този въпрос? Няма да те лъжа, никога не съм го правил и не мисля да го правя отсега нататък. Изглежда, дори един-единствен път е прекалено много.

За нея нямаше съмнение, че мъката му е истинска. Каквито и да бяха различията помежду им, той не бе непознат. Това бе мъжът, в когото се бе влюбила така щастливо. Онова, в което се съмняваше обаче, бе дали някога ще може да му се довери отново.

Навел глава, Дерек промълви, сякаш казваше молитва.

— Но в едно мога да се закълна. Това бе последният път.

Младата жена го изгледа продължително, докато мислеше за всичко, което бяха преживели заедно. Можеше ли да го отмине просто така?

— Следващият път — заяви тя — ще сложи окончателно край на всичко между нас.

17

1991 година

— Господин Исаакс е подготвен за сърдечен байпас за вторник. Той ще бъде първият според графика — в седем сутринта. Биопсията на белия дроб на госпожа Хърбърт е насрочена за един часа — докато обясняваше всичко това, Хелън Афтън бързо преглеждаше книжата, натрупани върху бюрото, за да е сигурна, че ще успее да съобщи всичко важно на доктор Дамероф в минутката, в която бе свободен.

— Благодаря, Хелън — отвърна Бен.

— Обади се доктор Лад, можете да го откриете след пет. А, и да не забравите за дискусията след срещата на хирурзите утре.

— Добре, но… — той млъкна и се ослуша. Телефонът за лични разговори в кабинета му звънеше. — Извинявай, трябва да се обадя.

Бен се обърна и се насочи към вратата. Хелън не откъсваше поглед от него. Тя го смяташе за най-красивия лекар в цялата болница. Нима като съм на петдесет и две и съм омъжена от хиляди години — мислеше си тя, — не мога да усетя едно невъобразимо свиване в стомаха, когато тези големи кафяви очи се насочат към мен?

Бен затвори вратата и се насочи към бюрото си. Още когато се настани в този кабинет му бе инсталирана линия за лични разговори, тъй като предпочиташе да не минават през секретарката му. След като се запозна със Сара, това бе наистина необходимост. Но точно в момента се надяваше, че не му звъни тя. Имаше толкова работа и никак не му се искаше да губи време в разговори. При тази мисъл доста се засрами от самия себе си.

Докато вдигаше слушалката, разтърка очите си, защото внезапно се почувства твърде уморен. Никак не бе чудно, тъй като бе имал един напрегнат ден.

Въпреки това харесваше професията си. Той работеше в спешното отделение на болницата, като тук провеждаше и частната си практика. Това спестяваше грижите и разходите около кабинет, помощен персонал, изследвания и всичко друго, необходимо при една частна практика. Сега това бе грижа на болницата. А в замяна те двамата с кардиохирурга Мортън Лад си поделяха дежурствата в спешното отделение, оперираха там при необходимост, а също така обучаваха и младите лекари. Бен получаваше заплатата си от болницата, като в нея се включваше и процент от парите, внесени от частните му пациенти. Това му се струваше най-добрият вариант, тъй като му даваше възможност да се грижи за своите пациенти и да трупа богат опит в спешното отделение. Но когато ангажиментите му към спешното отделение се сблъскваха със задълженията му от частната практика — което ставаше почти всеки ден — се налагаше да положи изключителни усилия, за да се справи с всичко.

Дни като този му напомняха за напрегнатия ритъм, който имаше през първата година, след като завърши медицина. Не можеше да забрави работата на повикване, когато трябваше да е на крак по трийсет и шест часа, след това имаше дванайсет часа да се наспи и застъпваше на ново дежурство от трийсет и шест часа.

Беше невероятно трудно, но и толкова вълнуващо, всеки успех носеше такава радост. Точно затова бе избрал тази специалност. Но, господи, тогава бях на двайсет и шест — помисли си той, — а сега вече съм на трийсет и три. Ясно си даваше сметка с каква скорост се изхабяват лекарите, които работят в спешно отделение.

— Ало — каза Бен.

— Бен, скъпи, аз съм — чу се мекият глас на Сара Фолклин, който винаги му се бе струвал така успокоителен. Но точно в този момент никак не му се искаше да разговаря с нея.

— Здравей, мила — започна той, като се опитваше да изглежда зарадван. — Как си?

— Чудесно. Но не сме се виждали от толкова време и реших, че може би ще успееш да се измъкнеш за малко тази вечер.

— Тази вечер? — намръщи се и сведе поглед към графика си. По дяволите, не бе го забелязал, но всъщност сам бе заградил днешния ден, като бе написал до него „годишнина“. Навършваше се една година от началото на връзката им и от някои нейни намеци напоследък знаеше, че тя планира да я отбележат.

— Сара — започна меко той, — ужасно ми е неприятно да го предложа, но не бихме ли могли да отпразнуваме годишнината някой друг път?

— Бен, не го мислиш сериозно, нали? — гласът й за миг секна от разочарование.

— Съжалявам, наистина съжалявам — въздъхна той. — Бях ти обещал да го отпразнуваме.

— Не сме се виждали вече почти три седмици — започна Сара и в гласа й вече се долавяше гняв. На Бен поведението й се стори малко смешно. В края на краищата тя беше омъжена. — Моля те, Бен, наистина ми липсваш — продължи жената. — Освен това денят е толкова специален и бих искала да съм с теб точно днес. Аз също не бих могла да остана цялата вечер, но се надявах, че ще ми отделиш няколко часа.

Той погледна часовника си. Бе пет без петнайсет. Почувства се виновен, че е забравил датата. Може би наистина нямаше да е зле да прекара вечерта със Сара.

— Защо не се срещнем у нас в шест и половина?

— Чудесно — отвърна тя и веднага затвори.

Бен седна на бюрото и посегна към купчината телефонни съобщения, като се постара да се обади през следващите трийсет минути на колкото се може повече хора. След това съблече бялата престилка. Ако побързаше, можеше да успее да мине покрай бижутерийния магазин на Медисън Авеню.

Знаеше, че едва ли ще успее да хване такси в този час, но все пак се оглеждаше, докато вървеше бързо по Деветдесет и девета улица към Медисън Авеню. Ноемврийският въздух бе студен и освежителен и докато крачеше бързо, Бен имаше чувството, че мозъкът му се проветрява. Прекарваше твърде дълго време затворен в болницата, но за нищо на света не бе съгласен да се откаже от работа си. Надеждата, че ще осъществи мечтата си, му бе помогнала да се възстанови бързо след смъртта на майка си, както и да работи на три места едновременно, за да се издържа, докато учеше медицина.

Беше се трудил толкова упорито, за да събере пари за колежа, като не пропускаше да спечели и всяка възможна стипендия, отпускана за обучението, но дори и тези стипендии заедно със спечелените пари от толкова работа не се оказаха достатъчни. Истината бе, че успя да се сдобие с достатъчно средства благодарение на покера. След като се присъедини към местната група за игра на покер с високи залози, спечеленото там му осигуряваше средства за покриване на около една трета от разходите. Продължи да играе покер и докато учеше в медицинския институт в Колумбия, но дори и печалбите му там не бяха достатъчни, и се налагаше да тегли огромни заеми, за да плаща това продължително, скъпоструващо обучение. Освен това явно огромното напрежение поради големите залози си бе казало думата, защото загуби всякакво удоволствие от играта. Колкото по-добър ставаше, толкова повече вдигаше залозите и в същото време още повече намразваше играта. Може би затова сега нищо не можеше да го накара да седне на масата и да поиграе дори на карти.

Бижутерийният магазин „Аделмън Джуълърс“ бе отворен до шест, така че му оставаха двайсет минути, за да избере подарък за Сара. Щом отвори вратата, звънчета възвестиха пристигането на клиент. Силно гримираната жена зад щанда му се усмихна.

— Добър вечер. Мога ли да ви помогна?

— Да, благодаря ви — отвърна Бен и веднага започна да разглежда блестящите бижута, като се чудеше какво би могъл да избере. — Имам нужда от подарък за жена във връзка с годишнина.

— О, разбирам. Годишнина от сватба — кимна жената. — Може би нещо, свързано с броя на годините, през които сте били женени. За нещастие на дамата виждам, че сте твърде млад, така че едва ли ще може да получи диамант, който се подарява за шестнайсетата годишнина — тя се засмя на собствената си шега.

Бен я погледна остро, странно раздразнен от мисълта, че би могъл да е женен за Сара. Но когато заговори, тонът му беше мек и любезен.

— Не, не става дума за семеен юбилей. Просто един традиционен подарък. Може би обици?

Въздъхна при мисълта колко неоригинално би било да й подари обици. Освен това имаше чувството, че се опитва да купи нещо невероятно скъпо, за да не се чувства виновен, че е забравил за годишнината им. Неочаквано му хрумна, че всъщност се опитва да погребе под купчина пари факта, че изобщо не му пукаше, че е забравил, и точно по тази причина се чувстваше виновен.

След десет минути вече бързаше към къщи, като носеше в джоба си обици за петстотин долара. Петстотин долара за обици, помисли си тъжно той. Имаше време, когато… Е, нямаше смисъл да мисли повече за това. Сара заслужаваше нещо хубаво. Поне се бе опитал да я зарадва, а щеше и да успее да се прибере навреме, за да я посрещне.

Като измина почти тичешком последните няколко метра до блока на Шейсет и девет улица, Бен махна с ръка за поздрав на портиера и бързо се изкачи с асансьора до четиринайсетия етаж.

Тъкмо си миеше лицето, когато на вратата се позвъни. Все още с кърпата в ръцете си, Бен отиде да отвори. Сара застана пред него с голяма пазарска чанта в ръка. Както винаги изглеждаше чудесно, дрехите й бяха скъпи и подбрани с вкус. Като го видя, му се усмихна и той й отвърна по същия начин. Без съмнение бе много привързан към нея.

— Здравей, скъпи — каза тя, като влезе вътре и го целуна леко по устните. — Толкова се радвам, че успя да се измъкнеш.

— А ти? Нямаш ли проблеми, като излизаш по това време? — попита Бен, като пое палтото й.

— Той няма да се прибере преди полунощ. Нямам представа с какво точно е зает — срещи, операции… Вече приемам всяко извинение.

Съпругът на Сара, Дийн, бе ортопед в същата болница и благодарение на това двамата се срещнаха. Беше на някаква вечеря за набиране на средства за болницата. Дийн Фолклин се бе сблъскал случайно с Бен, като изля питието си върху сакото му и го настъпи силно по крака. Вместо да се извини, той се отдръпна възмутен. Бен веднага забрави цялата тази история, но по-късно същата вечер, докато момичето, с което бе дошъл на тържеството, си оправяше косата в тоалетната, Сара Фолклин дойде при него, за да се извини за грубостта на съпруга си. Тя настоя да се срещнат и да обядват през следващата седмица. Той не смяташе, че това е необходимо, но просто не искаше да я разочарова с отказа си.

Но както самата тя си призна по-късно, целта й е била не да му се извинява, а да го прелъсти. Знаеше, че Дийн я мами от години, но през всичкото това време му бе останала вярна. Докато се появи Бен. Доста по-късно му призна, че й е бил достатъчен един-единствен поглед, за да разбере, че точно той й е необходим. Това съвсем не е било в характера й, смееше се по-късно тя, но точно в този миг бе взела бързо решение и не се отказа от него. След това пое нещата в свои ръце и продължи да ръководи отношенията им, като винаги успяваше да подреди всичко по възможно най-добрия начин. Както често споделяше с Бен, бе доволна от тази връзка. Що се отнася до нея, биха могли да продължат така до края на живота си. Но винаги внимаваше, за да се запази тя в тайна, знаеше, че Дийн ще побеснее, ако разбере, че е дръзнала да му изневери, макар че той често го правеше, при това, без да се опитва да го скрива. Освен това трябваше да мисли и за десетгодишния си син.

Двамата отидоха в кухнята и Сара започна да изважда нещата от голямата си пазарска чанта. Сирене и соленки, ягоди, бутилка изстудено шампанско „Дом Периньон“ и малка бяла кутия с червена панделка.

— Това е една съвсем мъничка шоколадова торта — обясни тя, като внимателно постави кутията на шкафа. — Нали всяко празненство трябва да бъде отбелязано с торта!

Бен се усмихна, докато я наблюдаваше как уверено се движи из кухнята, как поставя всяко нещо в чиния, напълно запозната в обстановката.

— Как успя да се досетиш, че ще съм напълно неподготвен? — със задоволство попита той.

— Просто реших, че не си заслужава да рискувам — отвърна му с усмивка. — Защо да не си направим едно истинско тържество, пък дори и само за няколко часа.

— Все пак искам да знаеш, че наистина имам шампанско.

— И без това имаш достатъчно неща, за които трябва да мислиш, Бен — спокойно отвърна Сара, като отнесе подноса с храната във всекидневната.

Той измъкна кутийката с обиците и я постави на масичката пред канапето. Между другото погледна колко е часът. Седем без десет. Трябваше да се срещне с Наташа и приятеля й Етън в един ресторант, който се намираше в долната част на Дванайста западна улица, а това означаваше, че трябва да предвиди и достатъчно време, за да стигне дотам. Господи, трябваше да обърне внимание на Сара, вместо да крои планове как да се измъкне. Несъмнено в момента просто я мамеше.

Целуна я, когато тя му подаде чашата с шампанско. Естествено, в тяхната връзка никога не е имало твърде много страст. Последното нещо, което би могъл да си представи, е дълготрайна любовна връзка с омъжена жена, чийто съпруг при това работи в една и съща болница с него. Макар и да бе доста неприятен тип, когото почти не познаваше и с когото дори не бе имал възможност да се срещне, твърде скоро разбра, че бракът не означава нищо за Дийн Фолклин.

Бен и Сара се чувстваха чудесно заедно. Той винаги успяваше да се отпусне, когато бе с нея. Това означаваше твърде много за него, тъй като му бе доста трудно да намира хора, на които би могъл да се девери. Позволяваше на малцина да проникнат зад дебелата стена, с която се бе обградил, стената, изградена преди много време благодарение на уроците, които получи от Маргарет Уол и Джей Ти Скуайър. Бе се потрудил доста, за да преодолее разочарованията от предателството на приятелите си в младежките години, но така или иначе не можеше да отрече факта, че то остави трайна следа у него, една студенина. Празнотата често го изпълваше и тогава с ужас се питаше с какво би могъл да я запълни. Обикновено успяваше да прогони това чувство, което му доставяше радост, тъй като нямаше никакво желание да се връща повече към него.

— За нас — усмихна му се Сара и се наведе да го целуне отново, вдигнала пълната чаша с шампанско.

Той я прегърна и докосна с устните си нейните. Те бяха топли и влажни, така успокояващи в края на един дълъг ден. А в живота му имаше толкова много такива дълги дни, както и толкова самотни нощи. Може би трябваше да ги нарече самотни години, макар че не бяха напълно такива. Преди да срещне Сара, в живота му винаги имаше по някоя жена. Но не смяташе нито една от тези връзки за важна, нямаше желание да задържи някоя от жените по-дълго при себе си.

Погали косата й, а после взе чашата с шампанско от ръката й и я постави върху масичката. Сара обви ръце около врата му, докато той продължаваше да я гали по раменете и по гърба й, като я притискаше все по-плътно към себе си. След миг тя се откъсна от него, стана и му протегна ръка. Той също се изправи и двамата тръгнаха към спалнята, като бързо смъкваха дрехите от себе си. Когато се отпуснаха в леглото, целувките им станаха по-възбудени, ръцете на Бен нежно галеха гърдите й, а после се спуснаха надолу, между краката й, продължиха нежните си движения там, докато усетиха влагата й. Той продължи да я възбужда, докато не чу въздишката й и не усети как ръцете й го приканват да проникне в нея. Направи го, като проникваше все по-навътре и по-навътре, а тя повдигаше бедра. Накрая го придърпа към себе си и зарови глава във врата му, докато се тресеше цялата. Едва тогава Бен също се изпразни и почувства едно приятно отпускане след огромното напрежение, натрупано през деня. Двамата полежаха спокойно няколко минути, за пръв път от седмици той се чувстваше напълно спокоен.

Малко по-късно се прехвърлиха отново във всекидневната. Сара му поднесе огромно парче от шоколадовата торта, а на себе си отряза едно съвсем тъничко. След като се настани до него на канапето, той й поднесе кадифената кутийка с бижуто. Когато я отвори, очите й блеснаха от изненада и удоволствие.

— О, скъпи, толкова са красиви! Просто не мога да повярвам, че си си спомнил — възкликна щастливо и се наведе да го целуне. — Ти си чудесен.

После изтича бързо до кухнята и измъкна още една кутия от пазарската чанта — един подарък, опакован в сребриста хартия и завързан с огромна червена панделка.

— Това е за теб — каза му.

Бен развърза панделката. Бяха се любили, празнуваха годишнината с шампанско и шоколадова торта, разменяха си подаръци. Защо ли тогава почувства отново празнота, онова твърде познато от последните години чувство, защо му се струваше, че липсва нещо много важно? Тръсна глава, за да се освободи от тези мисли, отвори кутията и извади отвътре черен кашмирен пуловер. Дали щеше да е по-добре, ако Сара живееше с него, ако напуснеше съпруга си и се пренесеше тук за постоянно? Не, той би предпочел нещата да останат такива, каквито са в момента. Ще си продължават да се срещат така, ще се чувстват добре. Но дали никога вече няма да изпита някогашната страст? Тази мисъл неочаквано се появи в главата му. Спомняше си отлично колко далеч бе времето, когато бе изпитал невероятна страст. Това беше време, за което никак не му се искаше да си спомня.

— Дали ще ти е по мярка? — нетърпеливо попита Сара.

— Точно от такъв имах нужда — отвърна Бен, като се надяваше, че думите му са прозвучали искрено.

От мястото си на бара Наташа непрекъснато поглеждаше към входа на ресторанта в очакване на Бен, като в същото време разговаряше с Етън.

— Какво мислиш за Сейнт Бартс? — попита тя. Отпи от газираната вода и колебливо добави: — Може би е вече твърде известен. На нас ни трябва остров, за който още никой не е чувал.

— Наташа, защо не изберем място, за което със сигурност знаем, че ще бъде приятно — засмя се Етън Джейкъбс.

Тя се сепна. Господи, да не би да съм полудяла, че се издавам така — помисли си. Винаги се бе стремила да представя постъпките си като съвсем спонтанни, като че никога не планираше предварително нищо, нито се интересуваше какво ще помислят останалите за нея. Беше убедена, че той я харесва до известна степен и заради това. Сигурно нямаше представа колко усилия полага тя, за да представя всичко по този начин.

Той като че винаги знаеше кое е правилно и кое не. Преструвките не му бяха по вкуса, напълно чужда му бе мисълта да върши нещо, защото беше модерно или за да направи добро впечатление. Знаеше, че целите му бяха много по-възвишени. Етън бе така всеотдаен, толкова добър. Личеше си по всичко, което вършеше, по каузите, които подкрепяше, по нещата, в които вярваше, и преди всичко по работата му. Като режисьор го сравняваха с най-добрите — от Бергман до Коста Гаврас. Първите му филми бяха невероятно лирични и красиви, докато някои от последните му бяха съвършено различни, според публикуваните в пресата критики те бяха талантливо реализирани, увлекателни и пълни с напрежение.

Другите модели в агенцията направо умираха от завист, когато Наташа започна да се среща с него. Етън Джейкъбс бе може би най-търсеният ерген в Ню Йорк и именно тя го бе спечелила. С всеки изминал ден тя все повече се страхуваше, че той може да я изостави. По цели нощи лежеше будна, кроеше планове, като се мъчеше да отгатне какво би му доставило по-голямо удоволствие. Вече имаше доста голям опит в провеждането на подобни кампании с други мъже, на които бе искала да се хареса, но нито един от тях не бе толкова важен за нея, колкото Етън и като по някакво чудо връзката им вървеше все по-добре. Когато осъзна, че има някакви шансове да го спечели, Наташа започна да отдава почти всичките си сили и енергия на този мъж, като изостави работата си на модел, отказваше се от множество ангажименти, за да бъде близо до него, тъй като й се искаше да е винаги на разположение, когато той е свободен и има нужда от нея. Работата й като модел вече не беше от такова голямо значение за нея. Много по-съществено бе да спечели Етън.

Естествено, успехът й като модел бе също едно невероятно постижение, тя все още се удивляваше на факта, че бе успяла да осъществи детската си мечта. Макар че успехът бе дошъл неочаквано бързо, работата като модел бе изключително трудна и изискваше все повече и повече усилия. Имаше и някои неуспехи в началото, после започнаха проблемите с теглото й, непрекъснатият страх, че може да загуби свежестта и красотата си. Дори когато бе само на двайсет и една-две, тя изпитваше невероятен страх всяка сутрин, защото не бе сигурна какво точно ще види в огледалото. Непрекъснатите диети, за да поддържа фигурата, съчетани с невероятната енергия, която се изискваше, за да поддържа реномето си сред фотографи, агенции и сред останалите модели, я бяха изтощили твърде много през последните години.

В същото време превръщането й в известно име в този бизнес не й донесе удовлетворението, което очакваше. Струваше й се, че колкото и пари да спечели, те никога нямаше да й се сторят достатъчно, трупаше грижливо всеки цент, тъй като все се боеше, че по някакъв начин може да изгуби всичко и да остане сама без пукната пара. И което бе дори по-лошо, живееше в непрекъснат страх, че ще се сгромоляса с трясък от висотите, до които се е издигнала, че офертите за работа ще престанат да пристигат някой ден. Щом навърши двайсет и седем, реши да закове на тази възраст и няколко години подред не признаваше точно на колко години е. Но колко ли дълго би могла да крие факта, че вече е на трийсет и две? Подозираше, че доста хора бяха разкрили по някакъв начин истината и клюкарстваха зад гърба й.

Слава богу, всичко това вече почти бе приключило, така че нямаше защо да се тревожи за него. Етън бе най-големият успех в живота й. Богат, желан и толкова красив с къдравата си черна коса и огромни кафяви очи, и най-невероятното от всичко бе, че той като че бе влюбен в нея. Отсега нататък той щеше да е единствената цел в живота й.

— Хей, здрасти — каза Бен, който най-внезапно се появи зад гърба й и я целуна по бузата. — Съжалявам, че закъснях малко.

Наташа с радост го прегърна.

— Бен, имам чувството, че не сме се виждали цяла година.

— Може и така да е, но причината е в твоя график, той винаги е толкова натоварен — засмя се той. После се обърна към Етън: — Как си?

— Радвам се да те видя отново — усмихна се той.

— Преди няколко седмици си пуснах отново „Ангелът на Финели“, достави ми страхотно удоволствие — каза Бен. — Как си успял да накараш Петерсън Стодард да играе ролята на мъж, изоставен от приятелката си?

— Беше добра роля и той го разбра — сви рамене Етън, после се засмя. — Освен това май ще бъде номиниран за „Оскар“, така че както виждаш, дори когато свириш втора цигулка, можеш да заслужиш награда.

— Етън — започна нетърпеливо Наташа, — защо не кажеш на Бен каква награда получаваш ти от критиците за режисурата на този филм?

— Добре, добре, Наташа, предполагам, че Бен вече се досеща — засмя се Етън и направи знак на управителя на ресторанта. Той ги отведе на една маса малко встрани, но близо до входа.

— Няма ли по-тихо място? — попита любезно Етън. — Това е нещо като семейна вечеря. Може би маса отзад?

Управителят се намръщи. Искаше му се да настани известния модел и филмовия режисьор така, че да им бъде приятно и да дойдат отново, но в никакъв случай не би могъл да им позволи да се скрият отзад, така че никой да не ги забележи. Какъв смисъл имаше да се привличат знаменитости, ако им разрешаваше да останат скрити, така че ресторантът да не може да се възползва от присъствието им? В края на краищата взе решение в полза на бизнеса си.

— Съжалявам, господин Джейкъбс, ако нещо се освободи, с удоволствие ще ви преместим.

Етън кимна в знак на съгласие и помогна на Наташа да се настани. Когато и тримата седнаха, той се обърна към Бен:

— Ще поръчаме шампанско, ако не възразяваш, Бен. Имаме специален повод за празнуване.

— Май днес е ден за празненства — усмихна се Бен. — Какъв е поводът?

С грейнало от щастие лице Наташа протегна лявата си ръка, за да му покаже пръстена с голям диамант.

— Ето я нашата голяма новина. Не е ли невероятна?

Младият мъж погледна светналите от радост очи на сестра си. Другите хора я смятаха за човек с огромно самочувствие, но той знаеше, че не е така. Надяваше се, че с времето ще преодолее колебанията и страховете си, а всъщност стана още по-лошо.

Но тази вечер изглеждаше съвсем различна. Господи — помисли си, — тя май наистина е доволна! Никога не бе вярвал, че ще използва тази дума, за да характеризира състоянието на сестра си. Може би най-накрая бе открила в Етън нещо, помогнало й да получи спокойствието, което Бен вече не вярваше, че ще може да намери.

— Таш, това е прекрасно — каза и хвана ръката й. После скочи, прегърна я нежно и я целуна звучно по бузата, при което тя се засмя и уж засрамено се отдръпна от него. После Бен прегърна и Етън. — Приемете най-сърдечните ми поздравления, и двамата. Май наистина сте създадени един за друг.

Наташа се засмя щастливо и пооправи косата си.

18

Под нежния акомпанимент на цигулката Бен хвана ръката на Лесли Джейкъбс и я преведе през малкото разстояние до предната част на помещението. После двамата се разделиха и застанаха в двата края, като се обърнаха да гледат приближаването на Етън. Той се движеше доста сковано, явно се чувстваше неудобно в смокинга си.

Накрая дойде редът на Наташа. Тя бе толкова необикновено красива, че при появата й присъстващите шумно поеха дъх от възхищение. Дългата й рокля в цвят слонова кост бе ушита специално за нея от Алън Джерард, един от най-известните моделиери в Ню Йорк. Бен не се учуди, че сестра му бе предпочела тази доста изискана и прилепнала плътно към тялото й рокля пред традиционния сватбен модел и воал. Това съответстваше много повече на имиджа, който си бе създала през годините. При това изглеждаше невероятно. Изчистената кройка на дрехата й подчертаваше още повече красивата й фигура, а бледият цвят подхождаше идеално на лицето й.

Буйната й червена коса правеше силно впечатление. През дългите години на кариерата й, много фризьори бяха полагали усилия да постигнат най-подходящия цвят и най-добрата прическа. Лицето й изглеждаше така, сякаш не си бе сложила никакъв грим, макар Бен да знаеше от нея, че за постигането на този естествен вид са нужни усилия в продължение на часове. Единственото й бижу бяха обици с изумруди, подарък за рождения й ден от Етън. Стискаше малък букет от бледорозови рози и макар изражението й да беше спокойно и тържествено, той забеляза, че кокалчетата на пръстите й, с които стискаше малкия букет, бяха побелели.

Етън й протегна ръка и тя се обърна с лице към него със същата невероятна усмивка, с която си бе спечелила място на кориците на толкова много списания. Когато свещеникът започна церемонията, Бен отново изпита удовлетворение от този брак. Етън бе солиден човек, който със сигурност щеше да се грижи добре за сестра му. Винаги я бе смятал за малко момиченце, което се нуждае от грижи и внимание. Не можеше да се отърве от това чувство, той беше нейният голям брат, и за него тя щеше да си остане завинаги малката му сестричка.

С удоволствие се вслуша в думите на свещеника. После огледа присъстващите на церемонията. Малката зала на „Трибюн Клъб“ бе напълно достатъчна, за да побере дошлите около трийсет души. На приема, който щеше да бъде организиран по-късно, бяха поканени около сто човека. Бен се усмихна, като си припомни ужаса на Наташа, породен от молбата на Етън да намалят гостите за приема и от настойчивото му искане да поканят дори по-малко хора за самата церемония. Тя не му възрази, но по-късно непрекъснато се оплакваше на брат си, че просто се чуди как да не покани толкова свои приятели и колеги от бизнеса. Бен й съчувстваше заради това, че не можа да удовлетвори желанието си за голяма сватба, но трябваше да признае, че Етън е прав. След като го опозна по-добре през последните месеци след обявяването на годежа им, установи, че той все повече и повече му харесва. Затова бе силно поласкан, когато Етън го покани да бъде техен кум на сватбата. Сметна, че изборът е доста удачен, след като за кума беше поканена сестрата на Етън, Лесли.

Колко жалко, че баща им не можеше да присъства сега тук и да види сватбата на Таш. Но последните години не бяха никак лесни за Ленард Дамероф. Толкова бе остарял, а освен това доста боледуваше. Точно в момента имаше проблеми с кръвното и обясни, че не би могъл да пътува. Естествено, на Бен му бе ясно, че главният му проблем е депресията. Беше доста натъжен и в същото време раздразнен от факта, че баща му категорично отказваше да предприеме някакво лечение за нея. Никой не му бе казал в началото на заболяването му каква е по-точно болестта му, а и тогава все още нямаше лекарства, които се използваха в момента. Но главният проблем бе, че Ленард упорито отказваше да взема каквото и да било.

Бен бе малко разочарован от факта, че Наташа прие с безразличие отсъствието на баща си. Тя не бе направила някакви усилия — всъщност, честно казано, изобщо не бе и опитала — да поддържа по-близки отношения с баща си, след като напусна Уестърфийлд. Така че сегашната й реакция бе напълно естествена. Все пак на Бен му бе доста неприятно. Той се бе опитал да компенсира студенината на Таш, като се обаждаше често по телефона на баща си, разговаряше с лекарите за многобройните му болести и се стараеше да му осигури възможно най-добър живот. Но що се отнася до посещенията, в това отношения Бен не бе по-добър от Таш, просто никога не можеше да намери подходящо време, за да отиде до Уестърфийлд. Твърдо реши да го направи в понеделник, да си вземе няколко дни отпуска, за да постои при баща си.

След това решение се почувства много по-добре и отново насочи вниманието си към присъстващите.

Внезапно застина. Естествено, не бе изненадан, че я вижда, но просто не беше достатъчно подготвен за това. Пое си дълбок дъх, като се обърна и я погледна крадешком: забеляза, че тя внимателно следи с очи булката и младоженеца.

Стори му се различна, дори чужда, но в същото време и толкова позната. Даваше си сметка, че Карлин е станала още по-красива и излъчва самочувствие, каквото й липсваше преди. Като че се чувстваше прекрасно, седнала до висок мъж с прошарена коса, който държеше ръката й.

Спомените, които го връхлетяха, бяха непоносими за Бен. Припомни си майка си и всички обстоятелства около ужасната й смърт. Господи, как мразеше тези спомени, които бяха невероятно болезнени за него дори сега. Беше си наложил да ги избягва, но ето, че се появи Карлин, и всичко изплува отново пред очите му.

В същото време в главата му нахлуха спомени за тях двамата. Припомни си страстта, която ги бе обзела през онази нощ, когато се опитаха да се любят, бяха толкова млади и наивни, но така сигурни в онова, което искаха. Имаше чувството, че дори усеща отново свежия въздух край езерото през онази нощ, вкуса на розовото й червило, чистия дъх на врата й. Спомни си и нощта, в която наистина се любиха в колата му, с която си тръгнаха заедно от първото модно шоу на Наташа. С невероятна скорост пред очите му се нижеха все нови и нови картини. Като че отново усещаше мекотата на кожата й, когато я прегръщаше нежно, докато двамата лежаха голи през онези чудни часове, в които успяваха да откраднат време за себе си. Виждаше ги как се връщат пеша вкъщи от училище, той, прегърнал я през рамото, а тя пъхнала ръка в задния джоб на панталона му. Или как звъни нетърпеливо на вратата, на малкия апартамент на родителите й в събота вечер, като едва се сдържа да не я целуне след цял ден раздяла.

Точно в този момент Карлин вдигна очи и погледът й срещна неговия. Какво, по дяволите, го бе накарало преди толкова години да мисли, че тя е виновна за случилото се с майка му? След ужасите и страданията, които бе видял като лекар, скандалът около връзката между техните родители му изглеждаше съвсем незначителен. Да бъде обвинявана Карлин за това му се виждаше невероятна лудост и детинщина. Като я гледаше в момента, изпитваше желание да отиде при нея, да я прегърне и да… просто не знаеше какво. В никакъв случай не би искал да я смята отговорна за нещо. Дори бе шокиран от мисълта, че изпитваше силно желание да бъде заедно с нея. При тази мисъл се усмихна.

Мъжът, който бе седнал до Карлин, се наведе към нея, за да й пошепне нещо, и това принуди Бен да се отърси от мечтите си. Обиден, той погледна в друга посока. Беше се държал като истински глупак, в това нямаше никакво съмнение. Защо, по дяволите, се бе увлякъл в мечти по нея като влюбен хлапак? Тя сигурно от години не си бе спомняла за съществуването му. През всичкото това време, макар и да си остана близка приятелка на Наташа, никога не я посещаваше, когато той беше там. Наистина, Бен също гледаше да стои настрана, когато знаеше, че двете ще бъдат заедно, но не в това бе въпросът. Реши отново да обърне глава и да види какво прави тя в момента.

Винаги се бе дразнил, когато Наташа се опитваше надълго и нашироко да му говори за Карлин. Знаеше всички подробности около образованието й, получено в Харвард, както и за успехите й в полицията. Но бе готов да се обзаложи, че тя никога не бе проявила и най-малък интерес към неговата кариера и сигурно нито веднъж не й бе хрумвало, че той е положил много усилия, за да осъществи мечтата си да стане лекар.

Звънът на чашите накара Бен да погледне отново към Етън и Наташа. Докато те се целуваха, той се усмихна на грейналото от щастие лице на сестра си. Ако всичко това можеше да й донесе най-накрая спокойствие! Може би Етън щеше да успее да я накара да се почувства добра и полезна, помисли си с надежда.

Кумовете последваха младоженците, когато напуснаха помещението.

— Таш, нали знаеш какво бих искал да ти пожелая? — попита Бен, като целуна сестра си и я притисна силно към себе си.

— Знам, Бен — отвърна тя щастлива и също го прегърна.

— Заслужаваш цялото щастие на този свят, обичам те — каза й той и я притисна отново, след което се отстрани, за да даде възможност и на останалите гости да поднесат поздравленията си.

Бързо се отправи към бара, защото знаеше, че там лесно би могъл да избегне срещата с Карлин, като се смеси с множеството гости. Видя я отново едва когато влезе в салона, където бе подредена масата за обяда. Наблюдаваше ги двамата с приятеля й, докато търсеха по картичките върху масата имената си. Как е могла Таш да постъпи толкова глупаво, мислеше си с раздразнение той, докато приятелят на Карлин й помагаше да се настани на мястото си. Макар че сестра му бе проявила известно благоразумие и ги бе поставила на различни маси, все пак местата им бяха точно едно срещу друго. Всеки път, когато вдигнеше поглед, щеше да види Карлин. Незабелязано размени картичките с имената, благодарение на което се оказа няколко места по-встрани. Така беше малко по-добре. Когато до него се настани една от приятелките на Наташа от агенцията, той веднага я покани да танцуват, доволен, че по този начин му се удава възможност да изчезне от масата.

Оказа се, че и другите приятелки на Наташа от агенцията приеха с удоволствие да танцуват с него. Но когато най-накрая седна за малко на мястото си, нямаше как да не насочи поглед към Карлин и приятеля й, които се смееха и приличаха на идеалната двойка. Нямаше нужда някой да му подсказва, че гневът, който в този момент изпитва към приятеля на Карлин, е просто необясним. По дяволите! Естествено, би могъл да отиде при нея и да я поздрави съвсем приятелски, но защо пък той трябва да прави първата стъпка? Ако тя бе искала да разговаря с него, сигурно вече би го направила.

— Защо не я поканиш на един танц?

Стреснат, той вдигна глава. Наташа бе застанала до него и явно бе забелязала накъде е насочен погледът му.

— Хайде, Бен — подкани го отново сестра му. — Ако не заради нещо друго, направи го поне в името на старото време.

— Ти самата никак не обичаш да си припомняш миналото — отвърна й троснато той. — Защо смяташ, че за мен ще е приятно?

Тя поклати глава, в момента беше толкова щастлива, че нищо не можеше да я нарани.

— Нима и двамата не се наказахте достатъчно сурово? — попита и когато Бен не й отговори, сведе глава и го целуна по бузата. — Обожавам те, както и да постъпваш. Но все пак бих искала да се сдобрите. Нямам желание вечно да наблюдавам студената ви война. Освен това вие трябва да сте заедно. Никога няма да престана да вярвам в това.

Една жена в черна шапка с широка периферия в другия край на стаята махна с ръка на Наташа и тя се запъти към нея, като се усмихваше вежливо и поздравяваше останалите гости по пътя си. В този момент Бен се почувства засрамен. Естествено, отново се държеше като луд. За бога, вече бе възрастен мъж. Просто нямаше никаква причина да изпада в паника, защото е видял момичето, с което е дружал, когато е бил на шестнайсет-седемнайсет.

Обърна се и погледна към Карлин. Столът на приятеля й бе празен и тя разговаряше с човека отляво, докато пиеше бавно кафето си. Бен се изправи и като закопча сакото си, решително се отправи към нейната маса. Когато тя го забеляза, приятелски й се усмихна. Този път Карлин отвърна на усмивката му.

С учудване установи колко щастлив се почувства, когато застана близо до нея.

— Здравей, Карлин — каза.

— Здрасти, Бен — отвърна тя, вперила очи в него. После продължи с малко предизвикателен, но в същото време приятелски тон: — Нима наистина разговаряме?

— Май още не разговаряме, но какво ще кажеш за един танц? — засмя се той. — Това изглежда напълно неутрално.

Тя кимна и се изправи, за да поеме ръката му.

— Дори ще ти позволя ти да водиш — каза му с усмивка.

Двамата отидоха на дансинга. Бен се смути като момче, когато обгърна талията й. Карлин пристъпи към него и в този миг всичко се промени. Той вече не се чувстваше несигурен и я притисна плътно, като ръката му я обхвана по-уверено през кръста. Стори му се толкова естествено, че отново е до нея, че я притискаше плътно към себе си — това бе единственото място на земята, на което му се искаше да бъде в момента, единственото място, на което си заслужаваше да остане. Вдъхна приятния мирис на косата й, усети мекотата на кожата й.

Той леко се отдръпна, като се опитваше да овладее чувствата си. Господи, ела на себе си! — каза си. Тя извърна лицето си към него и Бен с учудване прочете в очите й същите чувства, който бяха завладели и него.

— Спомням си един друг танц — обади се Карлин. — След първия успех на Таш като модел… когато след това си тръгнахме с колата…

Тогава се любиха за първи път. Значи и тя мислеше за същото.

Преди да успее да каже каквото и да било, се появи приятелят й с недоволен израз на лицето.

— Скъпа, мога ли да те отмъкна за момент?

Карлин ги представи един на друг:

— Дерек Кингзли, това е Бен Дамероф, братът на Таш.

— Сестра ви е невероятно момиче. Двамата с Карлин толкова я обичаме — каза бързо Дерек, като протегна ръка.

Двамата с Карлин толкова я обичаме! Отвратителен тип. Бен едва се сдържа да не стовари юмрук право в лицето му. Но кой ли всъщност бе отвратителният тип, помисли си с горчивина. Дерек бе приятелят на Карлин в момента, докато Бен вече не й бе никакъв. С огромно усилие подаде ръка.

— Простете за грубостта ми, но двамата с Карлин трябва да си тръгваме — започна Дерек и побърза да я издърпа встрани. — Съжалявам, скъпа, но се случи нещо непредвидено.

— Какво има? — разтревожено попита тя.

— Не е нищо страшно, просто трябва веднага да тръгваме — обясни той и млъкна за миг. — Много е важно.

— Прощавай — обърна се Карлин отново към Бен. — Не знам какво става, но…

— Разбирам — побърза да я успокои той, тъй като нямаше никакво желание да й създава проблеми. Освен това чувствата, които ги изпълниха за миг, докато бяха на дансинга, вече бяха изчезнали и сякаш нищо не се бе случило. — Радвам се, че се видяхме отново.

Карлин кимна, а на лицето й бе изписана тъга, после се обърна и тръгна с приятеля си, който собственически я прегърна през кръста.

Бен се отправи към бара и си поръча уиски. Гаврътна го на един дъх, като не му се искаше да си признае колко ужасно се чувства. Напусна залата с второ питие в ръка и се огледа за място, където би могъл да се усамоти.

Влезе в библиотеката. Отпусна се тежко в коженото кресло и се опита да си изясни какво всъщност става с него. Бе работил упорито, за да овладее чувствата си, предпочиташе да изразходва енергията си в работа, защото всичко друго бе прекалено болезнено за него. Може би Карлин бе успяла да възвърне за миг чувствата му, но това бе просто едно краткотрайно пренасяне в миналото, моментна носталгия. Тя си имаше приятел и несъмнено бе много щастлива с него.

Изправи се и тръгна към вратата. Нямаше да е честно спрямо Наташа, ако се измъкнеше по средата на сватбеното й тържество. Като излезе в коридора, той погледна наляво. Недалеч от него стоеше Карлин, която току-що бе излязла от тоалетната в другия край на коридора, търсеше нещо в чантата си. Когато вдигна очи и го забеляза, в миг замръзна на мястото си. Първо бавно и нерешително, а после решително Бен се запъти към нея. Тя остана неподвижна на мястото си, без да откъсва очи от неговите. Накрая той почти изтича към нея, грабна я в прегръдките си и впи устни в нейните, а Карлин изпусна чантата си и протегна ръце към него. Това бе една така чакана и желана целувка, която ги накара да се почувстват съвсем сами в този свят. Бен бе изумен от невероятната нужда, която изпитваше да бъде с нея, тя бе толкова голяма, че просто го задушаваше. Не можеше да си спомни кога за последен път бе изпитвал толкова силно желание. Страстно покриваше с целувки лицето, очите, врата й…

— Бен — чу задъхания й шепот. — О, сладки мой Бен!

Искаше му се да разкъса дрехите й и да я обладае още тук на пода.

После тя се откъсна с мъка от него и застана на няколко крачки, като едва си поемаше дъх от вълнение.

— Бен, аз…

Не разбра какво искаше да му каже, тъй като в този миг прозвуча изпълненият с раздразнение глас на Дерек:

— Карлин, идваш ли или не?

Тя подскочи стреснато, на лицето й се изписаха страх и вина. Бен имаше чувството, че почти чува мислите й, докато тя се питаше дали Дерек ги е видял да се целуват. Карлин се наведе, грабна чантата си и забърза надолу по коридора, без да се обръща назад.

Бен се опря до стената, обзет от гняв и срам. Тя искаше той да я целуне. Господи, тя дори имаше желание да се люби с него! Тогава какви ги върши, какви бяха тези игрички? Бе стоварила всички ужасни демони от миналото върху него, като го насърчи и развихри желанието му, каквото и самата тя изпитваше, а след това го отхвърли като непотребна вещ и си тръгна. Даваше си сметка, че може би не е прав, но силният гняв му пречеше да разсъждава разумно. Господи, той й бе помогнал за тази нейна подла игра. Бе така развълнуван, изпълнен с желание, може би й приличаше на човек, който моли за нещо.

Само с един свой жест тя бе разрушила умението му да се контролира. Може би за мнозина това не беше кой знае колко лошо, но за него то бе най-лошото, което можеше да му се случи. Докато държеше емоциите си под контрол, Бен бе сигурен, че ще може да се справи с всеки проблем. И той бе постигнал този контрол, доказвал си го бе вече толкова пъти. Защо го бе целунала Карлин? За да се измъкне след това с приятеля си, да се люби с него, като в същото време се надсмива над Бен Дамероф, който все още е влюбен в нея? Тя му бе причинила ужасна болка в миналото, сега имаше чувството, че винаги ще му причинява болка. Кога ще се научи да бъде разумен?

Карлин последва Дерек, двамата излязоха от „Трибюн Клъб“, но тя остана на входа, за да го изчака, докато намери такси. Бе свела очи и отчаяно се опитваше да се успокои. Бе загубила ума си. Разбира се, това ни най-малко не я учуди. От момента, в който видя как Бен влиза в залата, тя ясно си даде сметка, че е достатъчно само да я докосне, за да се разпадне на парчета. Отначало бе шокирана, колко се е променил. Вече бе зрял мъж, стиснал твърдо устни, а тъмната му коса бе започнала да се прошарва. Изглеждаше по-възрастен, но бе толкова хубав, че усети как стомахът й се сви на топка, когато премина покрай нейния ред, вперил поглед напред.

Господи, тя вече не представляваше нищо за Бен Дамероф, това бе съвсем очевидно. Никога не бе направил опит да се срещне с нея. Съмняваше се дори дали през всичкото това време се е сетил да попита Наташа за нещо, свързано с нея. В края на краищата той вече бе един преуспяващ хирург, какъвто си бе дал дума да стане, и от това, което Таш й бе разказвала за него, работата изпълваше изцяло живота му. Предполагаше, че наред с работата има и доста други неща, но никога не бе събрала смелост да мисли по този въпрос.

А когато той погледна към нея по време на брачната церемония, в гърдите й нахлуха чувства, които я изненадаха. Просто не бе в състояние нито да помръдне, нито да реагира по някакъв начин. Имаше чувството, че Дерек действа като някакъв радар, който точно в този момент прекъсва връзката между нея и Бен. През цялото време, докато траеше приемът, Карлин непрекъснато си повтаряше, че трябва да отиде при него и да го поздрави, просто нямаше причина да не го направи. Но някак си не успяваше да събере достатъчно сили за това. А и около него непрекъснато се въртяха толкова жени, които явно се стремяха да привлекат вниманието му. После, когато я покани на танц и обгърна с ръка талията й…

— Скачай бързо.

Карлин стреснато обърна глава, като чу гласа на Дерек. Той бе застанал до едно такси и държеше вратата отворена за нея.

— Идвам.

Опитваше се да овладее гласа си, докато мина покрай него и се качи в колата. Колко време бе минало от онзи шок, който изживя, когато намери Дерек в прегръдката на друга жена? Преди колко време се споразумяха да започнат отначало, като се постараят всичко този път да бъде различно? Разбира се, когато става дума за изневяра, тя винаги бе мислила, че подобен проблем може да възникне единствено от Дерек. Но само преди минути Карлин се бе хвърлила в прегръдките на Бен. Искаше да го целува, да се докосва до него. Изпитваше толкова силно желание, че с мъка събра сили да се откъсне от него, уплашена, че ще направи бог знае какво направо в коридора, пред очите на всички.

Докато таксито се отдалечаваше от „Трибюн Клъб“, Карлин гледаше разсеяно през прозореца. Чудеше се какво ли всъщност бе видял Дерек. Сърцето й все още биеше лудо — от желание, а също и от страх. Просто не мога да повярвам, че наистина извърших подобно нещо — помисли си тя. — Сигурно съм най-голямата лицемерка на този свят.

Бен Дамероф бе за нея призрак от миналото, но ето, че само една случайна среща с него я бе върнала там, където никога не би искала да бъде отново, и най-ужасното беше, че сигурно в момента той е направо бесен от поведението й. Тя бе флиртувала с него, припомняла му бе миналото, докато танцуваха на дансинга, на практика го бе помолила да се люби с нея в момент, когато наоколо бе пълно с хора, а след това бе избягала с приятеля си като някаква малка хитруша от последните класове в гимназията. Карлин затвори очи, като се мъчеше да прогони всичко това от мислите си. Беше се държала отвратително.

Не трябваше да забравя, че бе решила да се посвети на Дерек Кингзли. Той бе човекът, с когото живееше, мъжът, когото си беше избрала. Бе длъжна да помни това.

19

— Кембридж, с това образование наистина си заслужаваш името — извика полицейският инспектор Родригес, като наблюдаваше как Карлин изписа името „Амос Ричардс“ върху таблото на стената на районното полицейско управление в Мидтаун Норт.

— Напълно съм съгласен с теб — намеси се и лейтенант Ерни Фолън, водач на полицейска патрулираща кола с радиовръзка. — Предполагам, не сте забравили, че миналия месец тя се класира първа на изпитите за лейтенанти. Преди няколко години бе първа на сержантските, а сега на лейтенантските — засмя се той.

— Стига момчета — сряза ги Карлин, но не от скромност, а защото се опасяваше, че Хари може да влезе всеки момент.

Ерни забеляза погледите, които хвърля към вратата на канцеларията му, и се досети кого очаква.

— Бедното копеле! — продължи да коментира, но шепнешком, като поклати глава.

Полицейският инспектор Родригес го гледаше объркано.

— Хари Флойд — обясни му Фолън. — Карлин се стреми да защити своето приятелче. Бедният човек чака единайсет години, докато най-накрая бяха проведени изпитите за лейтенанти. Единайсет години и ето, че се появява Кембридж и спечелва първото място, а Флойд е втори, ти как би понесъл подобно нещо? Тя просто го измести.

Фолън се изхили, полицейският инспектор също се смееше, а Карлин бе ужасена. Двамата с Хари би трябвало да са наистина щастливи в момента. Току-що бяха успели да заловят един престъпник, ограбил и убил през последните шест месеца трима бижутера на Западна четирийсет и седма. Дни и нощи наред двамата бяха работили без почивка, разпитваха всеки собственик на магазин в района, съседи, случайни минувачи, проследяваха всяка улика, на която попадаха. После проведоха компютърно издирване на целия североизточен регион и откриха канал за крадени предмети, който преминаваше през Ричмънд и Виржиния и достигаше до Бостън. И накрая, след като вече натрупаха планини от данни, попаднаха на Амос Ричардс, който със сигурност щеше да бъде осъден, тъй като бяха събрани неопровержими доказателства за вината му. Според Хари точно това означава да си детектив, макар на околните да им изглежда, че са попаднали случайно на престъпника. И през цялото време той с нетърпение бе очаквал да получи заслужено признание след изпитите за лейтенанти. Но не той, а Карлин бе класирана на първото място.

Тя погледна отново към вратата. Ако Хари влезе точно сега и чуе отново разказа на Фолън за това, как го е победила на изпита, той със сигурност няма да може дори да помисли за успеха, който постигнаха заедно. Младата жена не преставаше да се изумява на липсата на какъвто и да било такт у колегите си. Изпитите за по-висок ранг се организираха през различни периоди, нямаше нито определена дата, нито някаква система при провеждането им. Затова Хари, който бе станал сержант много преди нея, бе принуден да чака повече от десет години, преди да се яви на тестовете за лейтенант. Докато за Карлин този период бе много по-кратък. Вярно, класираха я на първо място, но й се искаше да не се вдига толкова шум. Обичаше Хари, дължеше му толкова много, той й бе помогнал при най-важните й случаи, но добре разбираше, че не е човек, който може с лекота да понесе едно поражение като това на изпита. В управлението често му се подиграваха за амбициите му. Така че както и да се държеше, Карлин добре знаеше, че никак няма да му се хареса, когато нея я произведат в лейтенант преди него, както вероятно щеше да стане, като се имаха предвид резултатите от изпитите.

— Ще се намери ли някой, който да ни купи нещо за обяд?

Тя подскочи стреснато, като чу гласа му. Как можа да помисли подобно нещо за своя приятел Хари Флойд? Та той й беше близък човек, а не някакво амбициозно копеле, което ще има желание да я накаже заради успеха й.

— Да, по дяволите, какво ще кажете за нещо по-специално? — предложи Хари. — Струва ми се, че си заслужава да пийнем по едно мартини с водка при Гарахар в чест на залавянето на Амос Ричардс. Нали така, Кембридж? — той я прегърна приятелски и погледна въпросително полицейския инспектор.

Родригес веднага прие с удоволствие.

— Какво ще кажеш, Карлин? Мартини с водка или може би една голяма бутилка вино?

— Честно казано, аз предпочитам една голяма порция говеждо филе.

— Щом Хари черпи, аз съм съгласен с всичко — обади се Фолън и бързо грабна сакото си.

Час по-късно, след като изпитото вече бе поза червило бузите им, полицейският инспектор предложи тост за Карлин и Хари:

— За двамата най-добри детективи в Ню Йорк.

Тя вдигна чашата си, но като погледна инспектора, забеляза нещо, което я спря. В другия край на ресторанта видя бляскаво диамантено копче и една посивяла глава. Точно когато осъзна, че това е Дерек, забеляза как той притисна ръката на седналата до него жена. Позна жената, беше една стилистка, която най-често работеше за списанията на Хърст. Ето какво го бе довело в западната част на града, помисли си тя: Дерек и тази жена бяха приятели още преди Карлин да се премести да живее при него.

Когато жената вдигна другата си ръка и прокара пръсти по устните му, вече й стана напълно ясно, че докосването на ръката й съвсем не бе някакъв приятелски жест. Карлин направи усилия, за да не издаде раздразнението си, докато ги наблюдаваше как се навеждат един към друг и започват да се целуват.

Разтреперана, тя се обърна с гръб към тях, като се молеше никой от мъжете на масата да не забележи състоянието й.

— Хари, трябва да си тръгвам — заяви.

— Разбира се, дечко, ще те закарам до центъра.

В гласа му долови подозрително съчувствие, така че не бе изненадана, когато заговори по този въпрос веднага щом седнаха в колата.

— Някои мъже просто не са в състояние да се контролират — каза той, като я потупа с разбиране по ръката, докато караше надолу към Бродуей. — Искам да кажа, че той те обича и държи на теб. Всеки го забелязва. Но за човек като Дерек… за него всяка жена е като разширяване на богатството му.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че просто не може да не ме мами, дори да се опитва? — извика ядосано Карлин.

— Кембридж, ако се виждах с мацета, с каквито Дерек се среща всеки ден, сигурно и аз бих изоставил Мерилин и момчетата още преди петнайсетина години.

Беше вбесена, макар да осъзнаваше, че Хари се опитва да я развесели.

— Ама какво всъщност ви става на вас? Всички мъже сте такива егоисти и сте толкова суетни, че нямате капчица съвест — макар и да не го искаше, в този момент си представи баща си.

Хари осъзна как са й прозвучали думите му.

— Ей, слушай, доколкото мога да преценя, Дерек наистина те обича. Тези мацета, които се въртят около него, едва ли имат някакво значение.

— Да, но за мен те имат значение — отвърна тя с разтреперан глас, готова да се разплаче.

Седеше мълчаливо, докато преминаха по Четиринайсета улица. Дали наистина Хари е прав и Дерек не държи на тези момичета, чудеше се тя. Мислеше си за годините, които бяха прекарали заедно, за нежността му, когато се любеха, за вечерите в някой изискан ресторант или за дългите часове, прекарани в интимна обстановка вкъщи. Независимо от недостатъците му щедростта и нежността му не можеха да се поставят под съмнение.

Но тогава остава една-единствена възможност — помисли си тя. — Той просто не може да ме обича. Дълбоко в себе си трябваше да признае, че това не бе вярно. Постепенно започна да приема истината. Хари бе абсолютно прав. Дерек действително я обичаше. Просто бе невъзможно толкова да се преструва. Но очевидно не можеше да се контролира, когато се срещнеше с друга жена, дори да съзнаваше, че по този начин може да я загуби.

Хари спря колата пред дома й. Като му благодари, че я докара, тя му махна с ръка и влезе в сградата. Той остана в колата няколко секунди, за да отложи прибирането вкъщи на Сейтън Айлънд. Накрая, като се включваше в движението, забеляза собствения си образ в огледалото на колата. „На какво всъщност се смееш?“ — запита се, като забеляза леката усмивка върху устните си. Нима му доставяше удоволствие мисълта, че Карлин също си има проблеми?

Почувства се зле, когато си даде сметка, че е в състояние да изпитва задоволство от нещастието на един приятел, но дявол да го вземе, все пак фактът, че животът на Карлин Скуайър съвсем не беше идеален, му носеше известно удовлетворение. Със сигурност кариерата й нямаше да пострада от тези нейни лични проблеми. Спомни си своя разговор със съпругата си онази вечер, когато й съобщи резултатите от изпитите за лейтенант. „Предупреждавах те, че накрая тя ще ти се качи на главата“ — процеди Мерилин, след като й съобщи класирането на изпита.

Тя никога не бе имала доверие на Карлин, беше убедена, че тази по-млада жена го използва, измъква от него опит и съвети, като със сигурност се готви да го напусне един ден, след като е получила от него всичко, което бе в състояние да й даде. Добре че поне се бе освободила от първоначалните си подозрения.

Хари беше убеден, че съпругата му греши в оценките си за Карлин. Знаеше, че тя е готова да направи всичко за него, бе на практика най-верният му съюзник. Но независимо от това не можеше да се освободи от неприятното чувство, че го изпреварва в някои отношения.

Не бих й пожелал някакви сериозни неприятности — каза си той, докато караше на юг, — но малко проблеми с приятеля й няма кой знае колко да й навредят.

Щом влезе във входа, Карлин си помисли колко ли разочарован ще бъде Дерек, когато разбере, че го е видяла с друга жена, колко ли неподготвен ще се окаже за гнева й.

В същия миг си спомни за майка си. Пренесе се назад в онези години, през които Лилиан седеше търпеливо във всекидневната, плетеше и чакаше. С ужас си даде сметка, че всъщност смята майка си за не по-малко отговорна за непрекъснатите изневери на баща си. Явно той е приемал като разрешение пасивното поведение на съпругата си и липсата на смелост да му се противопостави и да му поиска сметка.

Внезапно се вбеси от самата себе си. Защо се безпокои само за Дерек, по дяволите? Винаги се бе стремила да щади неговите чувства, а не своите. Нямаше никакво извинение за това, което бе направил, за това, което продължаваше да прави, независимо от обещанията, които й бе дал. А как постъпва тя? Безпокои се, че разкритието й може да го разстрои. Сигурно е луда, помисли си Карлин.

Решително влезе в спалнята и тръгна към гардероба му. Отвори масивната дъбова врата, започна да изважда костюмите му и да ги хвърля на пода — изисканите дрехи с марка „Брукс Брадърс“, „Пол Стюарт“ и „Барнис“ се трупаха на купчина на земята и когато привърши, купът бе наистина внушителен.

После се прехвърли и към кабинета му, прибра от бюрото му няколко камери, един увеличител и дузина кутии с филми. Със злорада усмивка ги отнесе и ги стовари върху купчината с дрехи в спалнята. После отиде от другата страна на леглото и измъкна от долния плот на масичката телефонния указател на Ню Йорк. Прелисти го, докато намери нужния й телефон.

Само след час пред зданието спря камион на фирма „Пренасяне и съхранение на вещи“. Бяха й достатъчни петнайсет минути, за да напъха всички дрехи и фотографски принадлежности в няколкото кутии, които й предоставиха от фирмата.

Карлин се усмихваше, докато залепваше върху кутиите етикетите, дадени й също от фирмата. На тях бе написано:

„За Дерек Кингзли, Американско посолство, Токио, Япония.“

„Да видим сега колко време ще му трябва, за да открие вещите си“ — помисли си тя, когато започна да подрежда своите неща и в същото време се чудеше къде би могла да отиде.

20

1994 година

Карлин чакаше търпеливо пред гардероба за дрехи на първия етаж в „Четирите сезона“, докато младата жена зад плота ровеше из купчината кожени палта. Усещаше погледа на един мъж от опашката, а след миг почувства, че някой я докосва леко по рамото.

— Карлин? Карлин Скуайър?

Тя се извърна и срещна възхитените му очи, но се престори, че не си спомня кой е.

— Аз съм Тони Келнър. Не си ли спомняш, от Уестърфийлд.

Карлин го изгледа продължително и най-накрая му се усмихна.

— Тони Келнър? Нима наистина си ти? — приятелят на Наташа от ученическите години изглеждаше много по-добре, отколкото на младини. А тъмносивият му костюм марка „Армани“ и издаващата високо самочувствие усмивка свидетелстваха, че вече е преуспяла личност. По погледа му усети, че и неговата оценка за нея е добра.

— Какво прави приятелката ти Наташа? — попита с усмивка той.

Тя не можа да се въздържи и се засмя.

— Не си губиш времето, насочваш се веднага към основния въпрос. Тя е добре.

— Видях нейни снимки по разни списания — отбеляза Тони.

— Кариерата й е наистина забележителна — започна — и естествено преди около три години се омъжи за Етън Джейкъбс. Не знам дали си спомняш, той е режисьорът на „Пристанища от гранит“.

— Да, май си спомням, че чух за брака й — сви рамене Тони.

Гардеробиерката вече бе намерила късото кожено палто на Карлин и й помогна да го облече, след което тя побърза да се отдръпне настрана, за да направи място на следващия на опашката. Тони я последва до началото на стълбите, които водеха към „Грил-ресторанта“.

— А ти как прекарваш времето си? — попита любезно той.

— Аз съм нещо като писателка на свободна практика. Занимавам се също с брошури и други подобни неща. Току-що обядвах с един приятел от колежа — двамата с Хари се почудиха дали да му каже истината за своята професия. В края на краищата какво лошо има в това някоя позната от ученическите години да работи в полицията. Но веднага решиха, че е доста рисковано. Погледна часовника си и поклати глава. — Най-добре е да се връщам вече в офиса, в който работя през тази седмица — докато слагаше ръкавиците си, Карлин го погледна приятелски. — Съжалявам, че не разполагам с повече време в момента. Бих се радвала да науча с какво се занимаваш.

— Защо не обядваме заедно някой от следващите дни? От години не съм разговарял с човек от Уестърфийлд — предложи Тони.

— Разбира се, ще ми бъде приятно — отвърна Карлин и му протегна ръка за довиждане.

— Какво ще кажеш за четвъртък? Можем да се срещнем тук, ако не възразяваш — предложи той и хвана нежно ръката й, като я задържа в очакване на отговора й.

— Добре. Значи Следващия четвъртък. В един часа удобно ли ти е?

— Прекрасно. И ако Наташа е свободна, би могла да доведеш и нея.

— С удоволствие — усмихна му се за последен път тя и излезе на Петдесет и втора улица. Когато се отдалечи достатъчно, промърмори сама на себе си: Когато си видиш ушите без огледало, и забързано пое по Парк Авеню.

— Сигурна ли си, че не е заподозрял нещо? — попита Хари, като барабанеше нервно с пръсти по бюрото й, докато му разказваше за разговора им.

— Кълна се в бога — отвърна Карлин. — Той остана с впечатление, че току-що съм приключила обяда си. Добре, че не ме задържа малко по-дълго, защото краката едва ме държаха от умора — засмя се тя.

Бе минала точно една година от повишението на Хари, той беше вече лейтенант в Двайсето районно управление, в западната част, на Осемдесет и втора улица. Карлин бе повишена две години по-рано и зае поста ръководител на пътуваща полицейска кола с радиотелефон в същото районно управление, в което работеше и преди. Вече отговаряше и за детективското отделение на цялата централна и северна част на града. Дружбата им с Хари бе поохладняла преди преместването му в другото управление, но сега, след като работеха на различни места, те отново обсъждаха отделни случаи по време на обяд или вечеря няколко пъти в месеца. Когато той спомена за Тони Келнър, Карлин си спомни, че го познава, и му предложи помощта си.

— Абсолютно ли си сигурна, че той не забеляза, че го наблюдаваш, преди да се приближи към теб? — попита Хари, а пръстите му продължаваха нервния си танц.

— Хари, бях застанала близо до тоалетната на първия етаж — отвърна тя, като го гледаше право в очите. — В момента, в който го забелязах да слиза по стълбите, се запътих към гардероба. Не ме е видял, че го наблюдавам. Нито той, нито някой друг го е забелязал. Покани ме на обяд. Всичко се разви точно според плановете ни. Стръвта бе поставена на кукичката, въдицата бе хвърлена и сега трябва само да чакаме рибата да се хване…

— Добре, предавам се — изсмя се така силно той, че няколко от детективите в съседното помещение вдигнаха учудено глави и погледнаха към стъклото, което отделяше кабинета на Карлин от голямото помещение, където бяха разположени техните бюра. Връщането на Хари в полицейското управление, в което работеше доскоро, бе доста голямо събитие.

— Изобщо не съм го разпитвала за живота му, за да не породя някакви подозрения у него — продължи обясненията си Карлин, без да обръща внимание на реакцията на колегите си в другата стая. Всъщност — продължи, явно разтревожена от мисълта, която й хрумна — единственото нещо, за което наистина имаше желание да говорим, бе Наташа Дамероф. Точно тя бе причината да реши толкова бързо да ме покани на обяд. Само да не си въобразява, че ще й позволя да се доближи до него!

— Да, Наташа е доста интересно парче за него — подхвърли Хари, като вдигна вежди.

— Стига — сряза го веднага тя.

Той с удоволствие се върна на разговора за Тони Келнър, който му създаваше сериозни проблеми вече от няколко месеца.

— Ако твоята приятелка Наташа иска да запази парите си и всичките бижута и ценни вещи, които би могла да купи с тях, тя ще направи най-добре да стои далеч от господин Келнър.

Както каза Хари, Тони наистина бе направил голям удар в Ню Йорк. Добре облечен и наглед доста изискан, той бе известен в определени кръгове с предлаганите от него услуги за запознанство. Богати жени бяха готови да платят хиляди долари, за да прекарат приятни часове в лични разговори с него в апартамента му на Сентръл Парк Уест.

— Имам предвид двама души за вас — казваше им обикновено той, като ги гледаше внимателно и уж се замисляше. — Единият е наистина възможно най-подходящият, сигурен съм в това.

И само след седмица или две някой им се обаждаше по телефона. Чаровен глас, явно човек с качества. Единственият проблем беше в това, че докато жените бяха извън дома си на определените им срещи, апартаментите и къщите им биваха обирани.

Когато Хари започна разследването си, единственото оплакване бе постъпило от една богата вдовица, която живееше в триетажна къща в Елдорадо, известен квартал в Сентръл Парк Уест. Но след няколко месеца, когато още две самотни жени, живеещи в богато обзаведени апартаменти, бяха ограбени, докато са били на срещи с приятели, той усети, че тези грабежи са свързани с услугите за запознанства, предлагани от Тони Келнър. Опита се да му изпрати за примамка жени, работещи в полицията, но досега не бе успял да се добере до доказателства. И в двата случая неговите агентки отиваха на срещи, но апартаментите им си оставаха непипнати.

Независимо от това бе абсолютно сигурен, че Келнър е човекът, когото търси. Затова когато Карлин чу за разследването и се сети, че е била в едно и също училище с него, Хари с удоволствие й позволи да се намеси. Може би благодарение на предишното си познанство тя щеше да успее да се добере до нещо.

— Но помни, Кембридж — предупреди я, като очите му весело блестяха. — Когато се докопаме до тази личност, ще го оставиш аз да се разправям с него.

Карлин добре знаеше какво точно означава това. За Хари тяхното обединяване бе само временно. Това си беше негов случай, той сам бе разкрил механизма на действие, сега му трябваха само доказателствата. Затова тя поклати глава.

— Знам, знам, Хари. Нямам намерение да се опитвам да те лишавам от едно удоволствие…

След като се раздели с Карлин пред ресторанта, Тони Келнър се прибра право вкъщи. Трябваше да проведе телефонни разговори, като някои от тях бяха свързани с проверката на един нов потенциален канал за пласиране на картини. Ценните картини се продаваха трудно. Разговорите щяха да бъдат кратки, само за уговаряне на допълнителна среща, никога не разговаряше по телефона по сериозни въпроси, свързани с бизнеса. След това трябваше да позвъни и на Боб Еймес, негов партньор в услугите по запознанства. Макар и доста досаден, Боб му беше от полза.

Като седна пред голямото черно бюро в кабинета си, той се усмихна и поседя няколко минути така, припомняйки си срещата си с Карлин Скуайър. Господи, не бе си спомнял това име от години. Онази скъпа приятелка на Наташа, чийто баща бе в отвратителния мотел с тази повлекана, майката на Наташа, и ето, че едва не се сблъска с нея на гардероба в „Четирите сезона“.

Причината за задоволството му бе проста: тя щеше да го свърже с Наташа.

Само при мисълта за нея започна да го обзема дива ярост. Единственото му успокоение бе, че вече никоя жена не би могла да направи с него онова, което му бе сторила Наташа Дамероф. Бе дяволски сигурен в това. Тя влезе под кожата му, завладя сърцето му и му открадна най-доброто, което бе в състояние да даде. Беше й доказал, че е готов да направи всичко за нея. Но, дявол да го вземе, сигурно всяка жена би постъпила точно по същия начин, ако получи дори половината от онова, което той й предложи. Все пак бе доста помъдрял след урока, който госпожица Дамероф му даде. Не, той вече не даваше пукната пара за жените. Наистина.

Извъртя стола си, за да погледне към Сентръл Парк. Обикновено невероятно красивата гледка го успокояваше, но по някаква необяснима причина днес тя само увеличи раздразнението му. Заливаха го спомени на талази. Ясно си припомни деня, в който Наташа го бе зарязала — това бе точно погребението на майка й. Господи, каква безсърдечна кучка бе тя! Просто не бе в състояние да си обясни как можа да го изрита по задника точно след като проведе онзи телефонен разговор, за който го бе помолила. Сякаш той бе отговорен за това, че онази никаквица, майка й, загина при инцидента. Какво всъщност правеше тя в онзи бордей със съпруга на друга жена? Беше мръсница и напълно си заслужи смъртта под онзи камион.

Но най-странното бе до каква степен религиозните му родители бяха успели да промият мозъка му. Седмици наред след инцидента се събуждаше всяка нощ плувнал в пот, измъчван от кошмари заради онзи проклет телефонен разговор, чуваше отново и отново уплахата в гласа на Кит Дамероф, когато й съобщаваше онази лъжа за автомобилната катастрофа, преживяваше отново целия ужас, който бе изпитал след приключването на телефонния разговор — знаеше, че тези двама души в мотелската стая направо са обезумели, като са чули онова, което им каза. Даваше си сметка, че ще гори вечно в ада заради тази своя постъпка.

Нещата щяха да са съвсем различни, ако Наташа бе на негова страна. Всъщност точно така и трябваше да стане, двамата трябваше да останат заедно, свързани от общата си тайна, която да циментира любовта им. Бяха предопределени от съдбата да се превърнат в най-великата двойка на всички времена, това бе очевидно за всекиго. Но тя го изостави. Тогава просто не знаеше какво да прави и съвсем естествено, извърши най-глупавото възможно нещо — избяга от града и се записа в пехотата.

Тони се изправи. Не му харесваха чувствата, които изпитваше. Отиде до отсрещната стена на кабинета си и се взря в скулптурата върху шкафа — работа на Дега, която струваше едно малко състояние. Смяташе картините и скулптурите за еднакво ценни, но не проявяваше глупостта да ги държи в апартамента си. Тази бе единствената, която бе купил по напълно законен начин, и тя бе любимата му. Взря се в студеното и безчувствено лице на момичето.

Бе преживял раздялата си с Наташа Дамероф и бе продължил нататък. Разбира се, знаеше, че е станала известен модел. Така че лесно би могъл да се добере до нея, ако искаше. Но никога не бе изпитвал желание да й отмъсти за онова, което му причини. Бе наредил по чудесен начин живота си и тя може би му бе помогнала да го постигне по-бързо. Тони се изхили. Май всъщност й дължеше благодарност…

Като се върна на бюрото си, той отвори едно бележниче, в което кодирано си записваше важни неща, така че написаното бе неразгадаемо за друг човек. Прехвърли страниците, като бързо преглеждаше имената и описанията на различни жени, с които бе разговарял през последните месеци, преди да ги запознае с подходящи за тях личности. Беше време да избере поредната щастливка, която щеше да прекара прекрасни часове в скъп френски ресторант в компанията на чудесен приятел, докато в същото време къщата й бъде опразнена от всички ценни вещи.

Тони се отпусна. Обичаше тази своя дейност. Беше невероятно прикритие, изпитваше истинско удоволствие, когато богати жени направо го молеха да ги ограби. Това винаги го бе забавлявало — разговорите с патетичните същества, които седяха във всекидневната му, пиеха бавно виното си и му доверяваха най-съкровените си страхове и тайни. При това кандидатките бяха толкова много! Идваха непрекъснато при него, с изрусените си коси, марковите си дрехи и елегантните си фигури, които поддържаха в гимнастическите салони по няколко часа всеки ден. Ако можеха само да си представят колко ги ненавижда, как едва-едва дочакваше онези вълнуващи нощи, когато сядаше в дома си в един през нощта с чаша качествено бренди в ръка и си представяше как те се прибират у дома след поредната вълнуваща среща и откриват, че всичките им богатства, които и без това не заслужаваха, се бяха изпарили като дим.

Естествено, подборът трябваше да се извършва с изключително внимание. След като избереше някоя, започваше да я проучва. В този бизнес се налагаше да действа много внимателно. Макар и да не можеше да твърди със сигурност, бе убеден, че ченгетата се бяха опитали да го разобличат поне веднъж, като му пратиха преди няколко месеца онази жена на около четирийсет. Тя като че се опитваше да го провери, но инстинктът му подсказа да стои настрана, а той никога не го лъжеше. Надяваше се, че това бе първият и единственият случай, ако не е било така, бе избегнал провала само благодарение на късмета си. След този случай бе затегнал системата за контрол.

Продължи да преглежда бележките си, но имаше усещането, че нещо не е наред. Ядосан, той си даде сметка, че не може да се отърве от образа на Наташа Дамероф. Не биваше да губи време с подобни мисли сега. Отново опита да се насочи към записките си. Тя рано или късно щеше да си получи заслуженото. Тони се засмя при мисълта колко скоро може да се окаже това „рано или късно“.

21

Окървавеното тяло на двайсет и седем годишната жена изглеждаше като пречупено, подобно на кукла, захвърлена в средата на стаята от разгневено дете. Карлин трепереше въпреки високите температури в началото на лятото. Останките на Тери Медисън бяха открити в алеята зад кубинско — китайския ресторант на Четирийсет и седма улица в пет часа следобед. Убита бе с два куршума в главата, а до краката й грижливо бе поставен телефонният указател на Ню Йорк.

— Отвратително.

Карлин вдигна очи и видя, че до нея бе застанал Хари Флойд и гледаше съчувствено онова, което някога е било фина, красива, млада жена.

— Името й оградено ли е? — попита той, тъй като знаеше, че не бива да пипа указателя, преди съдебният лекар да си е свършил работата.

— Същата червена писалка, същите глупави звезди наоколо.

— Ще пипнем този тип, можеш да си сигурна в това — увери я Хари.

— Трябва да го направите — чуха зад себе си гласа на заместник-началника на полицията Рийд Мейлоун, — ако искате да продължите да получавате заплатата си от нюйоркската управа.

Тя се обърна и видя точно до себе си Мейлоун, а зад него бяха застанали кметът и полицейският комисар.

— При този изключителен интерес няма начин да не успеем — пошепна саркастично Карлин, докато двамата с Хари се обръщаха да поздравят новодошлите.

Не бе учудена от необикновения интерес към уличните престъпления. Само през тази седмица Тери Морисън бе третата жертва, чието име бе оградено с червено, грижливо изрисувано със звездички от всички страни в телефонния указател на града, оставен близо до тялото. Без съмнение полицейската лаборатория щеше да потвърди, че двата куршума, с които е убита, са изстреляни от същия пистолет, с който са били извършени и другите престъпления. Но не в това бе най-изумителното съвпадение между предишните две убийства и това трето през седмицата.

— Получихме потвърждение за адреса — каза Карлин на кмета и на полицейския комисар.

Първите две жертви бяха Мери Ейбот, някогашна скулпторка, разделила се наскоро със съпруга си банкер, и Джон Робълс, собственик на малък магазин за копирни услуги в Уест Вилидж. Мери Ейбот бе намерена в десет вечерта на стълбите пред малка сграда на Петдесет и пета улица, тялото й бе подпряно върху ниската циментова ограда, зад която живеещите изхвърляха боклука си. Робълс бе открит на страничната алея на Седемдесет и трета улица, също в западната част на града. До телата и на двамата бе намерен телефонен указател, в който имената им бяха оградени с червено. Но онова, което бе по-важно според полицейските инспектори от двете близки районни управления, бе, че и двете жертви са живеели на Уест Енд Авеню номер 400. Според жълтия телефонен указател, поставен до краката на Тери Медисън, тя също е живяла там.

— Убедени сме, че ще открием убиеца сред останалите наематели на сградата — уверено каза Хари.

— Внимателно претърсете всеки метър в региона — почти извика Мейлоун с тънкия си глас. — Няма никакви гаранции, че този изверг живее точно в онази сграда. Никакви гаранции.

— Тогава едва ли ще ни стигне един живот време — обади се кметът и равният му тон не можа да прикрие заплахата в гласа му.

Тъй като телата бяха намерени в района и на двамата, Карлин и Хари на практика бяха официално свързани с едно и също разследване. Даваха си сметка, че кариерите им са поставени на изпитание, ако не заловят този „Телефонен маниак“, както го бе нарекъл таблоидът с най-голям тираж в града.

Два дни по-късно в задната стая на пицарията на Том двамата се бяха свили от студ, сякаш лятото изобщо не бе настъпило. Само за четирийсет и осем часа термометърът падна с над двайсет и пет градуса и в края на юни човек се чувстваше като в средата на април. Карлин дъвчеше от своята пица от пълнозърнест блат с домати и сирене, като се стремеше да попие с хартиената поставка мазнината, която се стичаше в края й.

— Кембридж, това наистина е отвратително — обяви Хари Флойд, като отхапа от своята пица, която беше с чушки, гъби и големи парчета месо.

— Точно толкова отвратително, колкото и мазнината, която току-що пое в устата си — отвърна Карлин. — Какво става с теб? Как са жената и децата? Някакъв напредък с Тони Келнър? Или може би имаш нова теория за „Телефонния маниак“?

— Кое те интересува повече? — попита я с усмивка той. — Нещастното ми съществуване или твоят стар приятел Келнър? Що се отнася до „Телефонния маниак“, там можем да отчетем само едно голямо нищо.

— Добре, разкажи ми какво са разкрили твоите хора.

— Смятам, че икономът го е направил.

— Много смешно! — скастри го тя. Хари отпи от кока-колата си.

— Сигурни сме, че престъпникът е някой от бившите наематели. През последните две години седемнайсет души са се преместили от тази сграда, повечето недоволни от непрекъснатото повишаване на наема за поддръжката, от шума вътре и от други подобни неща. Един от тях дори е полудял.

— Възможно е — отбеляза Карлин, макар да не вярваше особено в това.

— Ти кого подозираш? — попита Хари, като забеляза изражението й. — Може би някой робот с дистанционно управление?

— Не знам… Всичко ми се струва доста объркано. В тези убийства сякаш има някакъв специален замисъл.

— Замисъл? — погледна я учудено той.

— Всичко е толкова подредено… телефонните указатели, един и същ адрес… всичко подсказва някаква точна връзка — тя се опита да сподели чувството, което я терзаеше, след като бе намерена втората жертва. — Ейбот и Робълс, сега и Медисън. Всичките съвсем тихи, плащат си наема навреме, вършат си работата, живеят си собствения живот. Никой от тях не е организирал шумни партита, те дори не са се познавали, както сочат свидетелските показания, и като че не са толкова свързани, колкото изглежда на пръв поглед.

— Но те са живели в една и съща проклета сграда. Нима не смяташ това за връзка? — възрази Хари.

— Не знам — отвърна тя, усещайки, че не е в състояние да обясни нещо, което бе всъщност само едно нейно чувство. — Сигурно е просто някаква глупост.

— Е, сега вече си права — съгласи се той.

— Струва ми се, че Дъстин Хофман вложи в ролята на Уили Лоуман доста голям подтекст. Изпълнението на Джордж С. Скот бе доста повърхностно — обясняваше авторитетно Елиът Шилански.

Карлин погледна към Наташа и Етън, които седяха в другия край на масата. Чувстваше се ужасно отегчена. Какво ми става — запита се тя, ядосана на самата себе си. Седеше тук до най-известния нюйоркски театрален критик, един богат и неженен театрален критик, както й бе повторила най-малко десет пъти Наташа, преди да ги запознае, но единственото, което й се искаше да направи, бе да се прибере вкъщи и да прегледа отново данните, свързани с „Телефонния маниак“. Но трябваше да се насили и да продължи да слуша безкрайната лекция на Елиът.

— Елиът — прекъсна го Етън, — цялата вечер занимаваме всички с нашите проблеми — после се обърна към Наташа и я погали нежно по бузата: — Не съм те виждал през целия ден. Как минаха снимките?

Наташа се притисна към него.

— Беше страхотно. На последната реклама се разхождам в парка с онези два огромни дога — тя се усмихна на Карлин и на Етън. — Очевидно някой смята, че жените избират парфюма си единствено за да доставят удоволствие на кучетата си.

— Това ли е последната гениална идея на Форегър? — попита любезно приятелката й.

Наташа кимна.

— Над един милион долара годишно само за да се разхождаш в парка през деня! — Етън погледна учудено съпругата си и й се усмихна.

— Истина ли е това? — попита Елиът с ужасена физиономия.

— Отчасти — отвърна колкото можеше по-скромно Наташа. — Сега, след като на практика съм достигнала вече върха, Форегър ме превърна в техен говорител — тя се усмихна едва-едва. — Когато бях двайсетгодишна, умирах от желание да получа подобен договор и ето, че най-неочаквано сега, когато съм на трийсет и пет, сладкият живот ми се поднася като на тепсия — Наташа сякаш се извиняваше за успеха си на Елиът, когато се обърна към него: — Не е чак толкова зле, като се има предвид, че съм завършила само гимназия.

Карлин усещаше, че този разговор е доста неприятен за Елиът Шилански. Не можа точно да определи дали не понасяше разговори за модели, или просто не можеше да търпи да не е център на внимание, но само след миг той успя да върне разговора към темата, която сам бе подхванал по-рано.

— Точно това, което Уди Алън направи в „Хана“ — продължи уверено Елиът. — Всички бяха сигурни, че акцентът е поставен върху Фароу и Хърши, но се оказа, че главното действащо лице е Уийст.

— Е, ти наистина прекаляваш — усмихна се добронамерено Етън и намигна на Карлин. — Сигурно се опитваш да впечатлиш жената до себе си?

Шилански й се усмихна любезно.

— Естествено, не бих се отказал от възможността да направя впечатление на една толкова красива жена — каза, но веднага след това се обърна отново към Етън: — Но те уверявам, че си несправедлив към Уди.

Карлин полагаше максимални усилия, за да се концентрира, но просто й бе невъзможно. Светът на Елиът Шилански й бе напълно непознат, освен това изобщо не я интересуваше. Разговорът й бе толкова безинтересен, че тя се чувстваше съвсем излишна. Направи й впечатление само една фраза, когато започна да разказва за някаква пиеса на Шоу, която бе гледал преди няколко месеца в Лондон.

— Това бе просто една типична „пушена херинга“, Етън. Имаше толкова неща, които отвличаха вниманието от главната тема, че накрая човек просто не можеше нищо да разбере.

Елиът целият се зачерви, докато в продължение на няколко минути обясняваше разпалено за нещата, които нямали нещо общо с главното действие. Накрая Етън го прекъсна с въпрос за актьорския състав.

Думите се запечатаха в съзнанието на Карлин. „Пушена херинга“? Защо бе толкова впечатлена от тези думи? Неочаквано се досети.

— Карлин, ти си на хиляди километри от тук — Наташа прекъсна мислите й.

— Знаете ли, ужасно съжалявам, но ме боли главата — смънка Карлин и се обърна към Елиът: — Нали ще ме извиниш, ако си тръгна?

Той изглеждаше по-скоро объркан, отколкото разтревожен.

— Не, разбира се, но трябва да те изпратя.

— О, моля те, не се тревожи за това, навън е пълно с таксита — каза тя, като кимна извинително към Наташа, която не можеше да скрие разочарованието си, а после протегна ръка на мъжа до себе си: — Благодаря за вечерята. Беше чудесна вечер — погледна към Наташа и Етън — и не бих искала да разваля настроението, на който и да е от вас.

— Сигурна ли си, че ще се оправиш? — попита приятелката й.

— Всичко ще бъде наред, обещавам — отвърна тя, целуна я по бузата и се насочи към вратата.

Като се прибра в апартамента си, Карлин седна на пода във всекидневната, която гледаше към река Хъдзън. Знаеше, че й е провървяло преди три години, когато, след като напусна Дерек, намери този малък, сравнително евтин апартамент с две спални на Ривърсайд Драйв, но в нощ като тази, в която имаше нужда да бъде сама и да помисли, тя отново и отново благодареше на щастливата си звезда. Гледката към реката й помагаше да се успокои. Около нея бяха разпръснати докладите по случая с „Телефонния маниак“, включително и копия от всички разпити, които нейните детективи бяха провели на живеещите на Уест Енд Авеню номер 400, както и в околните сгради.

Мястото бе съвсем близко до сградата, в която живееше тя самата, и Карлин няколко пъти бе минавала пеша оттам с надежда, че ще й хрумне нещо. Но ключът към загадката дойде не от случайно хрумване, не й помогнаха дори събираните с толкова усилия и прецизност в продължение на дни и седмици данни. Решението й хрумна след онова случайно споменаване за „пушената херинга“.

Тя прочете още веднъж данните за трите жертви. Мери Ейбот бе живяла в сградата в продължение на петнайсет години. Двете й деца, Джоан и Илейн, бяха в колеж. Ейбот нямаше врагове. Дори бившият й съпруг говореше с добро чувство за нея. Изглежда, че след двайсетгодишния им брак у него се бяха проявили нови сексуални желания, поради което се бе преместил да живее с един мъж, с когото се бе запознал преди две години. Но отношенията му с бившата му съпруга бяха останали съвсем приятелски. Мери, съпругът й и новият му любовник бяха отпразнували заедно Коледа, освен това тримата, заедно с двете им дъщери бяха прекарали заедно един уикенд в Киоки само няколко седмици преди убийството.

Джон Робълс, който живееше три етажа над Мери Ейбот, имаше две малки деца — дъщеря на три годинки и син на пет и половина. Според съпругата му Синтия той е бил всеотдаен съпруг и баща, който е прекарвал всяка свободна минута в занимания с децата. Бизнесът с копирните услуги им носел приличен доход. Не е дължал нищо на никого, нямал врагове, както твърдеше жена му. Карлин внимателно бе проучила данните от разпитите на двамата му работници в магазина, както и казаното от безбройните лели, чичовци и братовчеди. Те всички като че бяха съгласни с госпожа Робълс. Джон Робълс бе водил живот, който е необикновен единствено с простотата си. У него не е имало нищо, което би могло да спомогне за избирането му за потенциална жертва на убиец.

Случаят с Тери Медисън бе малко по-различен. Това бе жена, която би могла да предизвика и други чувства, освен уважение и любов. Тя се е връщала от неделно следобедно представление на нов мюзикъл в „Манхатън Тиътър Клъб“, когато я е срещнал убиецът. Онова, което отличаваше това престъпление от останалите две, бе личността на жертвата. Почти всички разпитани нейни колеги от театралната трупа споменаваха за амбициите на Медисън и за невероятния й талант да използва всяка възможност, за да се изтъкне.

Всъщност „Ужасната двойка“, представлението, в което тя е трябвало да изпълни главната роля, е било поставено най-напред от друг състав в един регионален театър в Сан Франциско. Доколкото се бе изяснило, първата звезда, Елън Москоу, бе участвала в шоуто близо две години, като не е получавала почти никакви пари, докато авторът и режисьорът са го дооформяли и уточнявали. И само няколко седмици, след като започнали репетициите в Ню Йорк, Тери Медисън се срещнала с режисьора. А почти веднага след тази среща Елън Москоу била уведомена, че ще бъде само дубльорка на Тери Медисън. Когато хората на Карлин разговаряха с артистите от състава, никой не се изказа особено ласкаво за нея.

Макар че Елън Москоу не я обвини открито, тя не се опита да изглежда нещастна заради смъртта на конкурентката.

— Знаете ли каква част от представленията на „Манхатън Тиътър Клъб“ се представя по-късно и на Бродуей? — попитала тя детектива, който разговарял с нея. — Това е наистина мечта за всяка актриса, която държи на кариерата си — и като започнала от „Жена с добро поведение“, тя изброила още десетина представления, в които изпълняващите главни роли актриси после са станали търсени и известни.

Авторът на пиесата, Брайън Мидлънд, също бе дал показания. Смяната на актрисата е било направено без неговото съгласие, така че той бе доволен, че Медисън бе излязла от играта.

— Е, естествено, не съм искал смъртта й — бе подчертал Мидлънд пред детективите.

Убитата не се е държала особено сърдечно и с близките си. Баба й, която живее в Брустър, на около един час път от Ню Йорк, не я бе виждала повече от година. Със сестра си, която живее в Албъкърк, разговаряла по телефона веднъж на няколко месеца, а с брат си, работещ в един сервиз в Монклер, Ню Джърси, прекъснала всякакви контакти преди няколко години. Не е имала приятел. Явно е била твърде заета с уроците си по танци и рецитация, както и с непрекъснатите прослушвания, за да се занимава със секс. А що се отнася до двете й съквартирантки, едната секретарка, а другата стюардеса, те не са имали нищо общо с Медисън, освен че са плащали част от наема за общия им апартамент всеки месец.

При това положение би трябвало да се смята, помисли си Карлин, като се облегна на канапето и затвори очи, че всяка от трите жертви е била избрана по някаква неизвестна причина. Престъпникът би могъл да е някакъв психар, който не познава нито една от трите, а може и да е човек, който е мразел и тримата.

Но нещо като че не беше наред. На пръв поглед изглеждаше като че убиецът с цялото си поведение се е опитвал да покаже колко е луд. Но все пак трябва да има някакъв мотив. Ако само можеше да се досети за него.

Тя се изправи и се разходи из стаята. Да, жертвите наистина живееха в една и съща сграда, но между тях не съществуваше никаква връзка. Може би убиецът съзнателно е искал да им внуши, че има такава връзка. „Пушената херинга“.

Коя е била главната цел? Неочаквано всичко й се изясни. Едната от трите жертви е обект на всеобща омраза. Карлин веднага можеше да посочи дузина хора, които имаха причина да убият Тери Медисън. Прехвърли ги един след друг в съзнанието си и изведнъж разбра точно кой е.

Приближи се до бюрото си и прегледа копия от разпитите на Елън Москоу. През последните няколко дни Елън вече се бе срещала с всички по-млади жени детективи от полицейското управление и би разпознала лицата им. Ако някой трябваше да се яви в трупата под прикритието на артист, то това трябваше да е самата Карлин. Много добре — помисли си тя и се усмихна. — Май е време да си припомня за успехите, които имах в гимназията в „Уестсайдска история“.

— Надявам се само, че няма да ми се наложи да пея — каза си на глас.

Карлин стоеше в средата, сред голяма група артисти от „Манхатън Тиътър Клъб“, докато режисьорът Дауг Таун, който бе предварително информиран в полицейското управление за техните намерения, я представяше:

— Моля, запознайте се с нашата нова звезда Каролин Сешънс.

Карлин смяташе, че промяната на името й е необходимо, макар че до този момент не й се бе налагало да се среща с някои от познатите на жертвите. Наблюдаваше внимателно Елън Москоу по време на представянето си. Лицето й изразяваше явно разочарование. Независимо от това, само минута след като Таун завърши, тя се приближи към нея, поздрави я и дори я попита дали няма да се нуждае от помощ по отношение на хореографията.

— Няма да участвам в репетициите до вдругиден — обясни Карлин. — Имам още някои неща за довършване в бостънската трупа, в която работех.

Версията на „Каролин Сешънс“ бе, че играе главната роля в пиеса на Тенеси Уилямс, представена от „Чарлз Тиътър“ в Бостън, чието последно представление ще бъде следващата вечер. Карлин се надяваше, че ако нещо ще се случва, то най-добре е то да стане, преди да й се наложи да се явява на репетициите. Беше наистина доста рисковано и ако очакванията й не се потвърдяха, щеше да изглежда доста глупаво в очите на околните. Шефовете й в полицейското управление също бяха на мнение, че ще бъде истинско чудо, ако след това „изпълнение“ не се наложи да я изхвърлят от работа.

Москоу продължи да разговаря с нея, докато Карлин обличаше палтото си. Най-невинно бе успяла да я разпита за домашния й адрес и за плановете й за пътуване. В този момент Карлин се почувства особено доволна при мисълта, че през следващите няколко дни ще я охраняват трима колеги от управлението.

Нямаше как да се върне на работа в службата след обяда, без да се разкрие, ако някой я следеше. Така че още в четири се прибра в апартамента си на Ривърсайд Драйв. На телефонния секретар бяха оставени три съобщения. Едното бе от Хари Флойд, който й казваше направо, че е луда, другото бе от заместник — началника на полицията и съдържаше подробни указания как да постъпи в случай на опасност. Третото я накара да се усмихне. То бе от Дерек Кингзли, който я канеше на вечеря. Веднага му позвъни, за да му съобщи, че е съгласна да се срещнат в италианския ресторант, който бе на няколко метра от апартамента й.

Малко преди осем следващата вечер напусна дома си, за да се срещне с Дерек. Усмихваше се, докато вървеше по Бродуей. Кингзли се оказа доста неподходящ за нея, но ето, че сега имаше полза от познанството си с него. Той все още не можеше да разбере какво я накара да го зареже, тъй като не отдаваше особено значение на верността. Но пък се оказа точно на място, когато имаше нужда от него. Бяха му необходими цели два месеца, за да открие и да си върне багажа и фотографските принадлежности от американското посолство в Токио. Все пак това му се стори твърде забавно и той настоя да си останат приятели. Карлин имаше чувството, че в това няма нищо лошо — срещите с Дерек по веднъж в месеца или по-рядко я развеселяваха.

Наташа често я предупреждаваше, че това приятелство с него й пречи да устрои живота си. Понякога направо й заявяваше:

— Мъжът, от когото имаш нужда, е точно от другата страна на Сентръл Парк и ти отлично го знаеш.

Обикновено й казваше това всеки път, когато Карлин отказваше покани за вечери и партита, на които със сигурност щеше да присъства и Бен Дамероф. Може би Наташа бе права. Вероятно Дерек я спасяваше от мисли за Бен. Но тя просто нямаше сили да преживее всичко това отново. А и спомените от последната им среща на сватбата на приятелката й, й подсказваха, че той също няма желание да се обвързва отново с нея. Ако двамата се срещнеха случайно, тя дори не бе сигурна, че ще я заговори.

Карлин се стресна от автомобилния клаксон и нервно се огледа. Никой не би посмял да ми направи каквото и да било точно тук — реши тя, като видя хората, които се тълпяха наоколо, а също и полицаите в цивилни дрехи, които забеляза около себе си. В юнска вечер като тази сигурно имаше не по-малко от двайсет и пет души в диаметър от сто метра около нея, повтори си Карлин, за да прогони неочаквания страх.

Независимо от това инстинктът й подсказваше да бъде нащрек. Продължи да върви напред, но само след минута неизвестно откъде до нея изскочи Елън Москоу и опря пистолет в гърба й.

— Завий по Седемдесет и седма — заповяда й тя.

Карлин забави крачките си и почти спря, като се опитваше да й говори спокойно:

— Елън, махни пистолета. Аз не съм актриса. Аз съм лейтенант Карлин Скуайър от Централното полицейско управление. Трима от детективите ми ни следят и ще бъдеш арестувана за убийството на Мери Ейбот, Джон Робълс и Тери Медисън.

— Казах да завиеш наляво — повтори момичето, което явно изобщо не я слушаше. Като продължаваше да притиска дулото към гърба й, то прехвърли другата си ръка през рамото й и я принуди да продължи да се движи.

Карлин бе малко учудена от силата й. Надявам се, че моите хора виждат какво става — помисли си тя. Актрисата я бе сграбчила здраво за рамото, но на устните й имаше весела усмивка, така че всеки, който ги задминаваше по оживеното кръстовище, ги вземаше за приятелки, тръгнали на разходка.

— Елън, аз не съм онази, за която ме смяташ — започна отново. — Аз съм водач на патрулираща кола в Централното полицейско управление, а двамата мъже след нас всеки миг ще те арестуват за убийство. Не бива да усложняваш още повече положението си.

Този път жената спря, като не отдръпваше пистолета от гърба й. Като се обърна назад, видя двамата мъже в цивилни дрехи и за секунда като че престана да стиска така силно рамото й.

Най-неочаквано от другата страна на улицата се чу гласът на Дерек:

— Карлин, ресторантът е в тази посока.

Двамата детективи погледнаха учудени към мъжа, който се бе намесил, а лицето на Елън Москоу пребледня. Карлин проследи онова, което последва, като че то ставаше на филмова лента. Докато Дерек приближаваше от долната страна на улицата, детективите, които ги следяха, се приближиха с извадени пистолети, насочени към Елън Москоу. Минувачите наоколо замръзнаха на местата си и наблюдаваха как тя махна пистолета си от гърба на Карлин и започна бързо да се отдалечава.

— Спри, по дяволите — извика Карлин. — Не усложнявай положението си!

Елън се обърна и тя видя отчаянието в очите й, докато изстрелваше двата си куршума с непогрешима точност.

Карлин усети пареща болка в корема и в миг топла кръв обагри полата й. Това е моята кръв — помисли си спокойно, сякаш ставаше дума за нещо, което ни най-малко не я засягаше. — Ранена съм. Опита се да направи крачка напред, но се олюля и падна на колене. Всичко наоколо като че започна да се отдалечава от нея. Опита се да запази равновесие, но след миг бе вече на земята.

— Карлин… О, Господи!…

Гласът на Дерек бе като на обезумял човек, а тя не можеше да разбере защо. После чу вой на сирени, но те като че идваха от много отдалече.

— Ранен офицер — чу да казва някой, а после усети ужасна болка, когато се опитаха да я вдигнат.

След броени минути бе в болницата, страшно много хора се въртяха около нея и говореха нещо на висок глас. Затвори очи и имаше чувството, че цялата потъва някъде надълбоко, като оставя ужасен хаос и шум след себе си. Когато отново отвори очи, видя пред себе си лекаря със зелена шапка и маска на лицето. Тъмните му очи бяха вторачени в нейните. Неговите очи!

— О, Господи! — пошепна тя. — Това си ти.

22

Карлин имаше чувството, че лети в безвъздушно пространство, долавяше само някакви откъслечни думи и разтревожен шепот на странни гласове. Когато най-накрая се събуди, ярката слънчева светлина, която идваше от прозореца, я заслепи, после установи, че е сама в голяма бяла стая. Огледа голите стени, усети дъх на лекарства, а накрая забеляза и многобройните тръбички, които изчезваха мистериозно под чистите чаршафи, с които бе покрита.

Едва няколко минути по-късно започна да чувства острата болка в долната част на тялото си. После установи, че вратът и гърбът й са плътно притиснати, тъй че бе невъзможно да ги движи. Повдигна бавно дясната си ръка и с изненада забеляза, че една от тръбичките е прикачена към нея.

— Не се опитвайте да мърдате, скъпа — разпореди с безпрекословен тон младата медицинска сестра, която току-що бе влязла в стаята. Приближи се към леглото й, смъкна металните перила и подхвана внимателно Карлин.

— Така по-добре ли е, мила? — попита сестрата и я изгледа внимателно, след това повдигна леко главата й и подреди възглавниците под нея.

Карлин почувства, че мускулите на раменете й се поотпуснаха, но парещата болка не намаля.

— Не можете ли да направите нещо и за останалата част от тялото ми? — попита, като се опита да се усмихне.

— Ще ви сложа една инжекция — отвърна сестрата и извади пластмасова спринцовка с белезникава течност. — Това ще ви помогне — допълни.

Тя наистина почувства облекчение след инжекцията. Вече се унасяше, когато чу тихите стъпки на сестрата, която излезе от стаята.

Когато отвори отново очи, бе готова да се закълне, че е спала не повече от няколко часа. Но сестрата дръпна точно в този момент завесите и откри блестящото слънце навън, при което Карлин разбра, че е спала почти двайсет и четири часа.

— Много добре, пълна почивка в продължение на цял ден. Наистина се нуждаехте от нея — каза жената, приближи се до леглото й и й се усмихна. — Как е болката днес?

— По-добре съм — отвърна на усмивката й Карлин, като в същото време се опита да размърда тялото си, за да провери дали наистина е така. Усети, че може да протегне краката си, а пулсирането в коремната област се бе превърнало в тъпа болка.

Внезапно се сети за лицето под маската. Споменът за този кратък момент в операционната я изпълни със странна смесица от ужас и надежда.

— Идвал ли е доктор Дамероф да ме види? — плахо попита тя.

— Да, много пъти след операцията, но вие спяхте — усмихнато отвърна сестрата. — Разбира се, вече няма да му се налага да ви посещава така често, след като започвате да се стабилизирате.

Карлин с изненада установи, че в очите й се появиха сълзи на разочарование.

— Боли ли ви много? Може би имате нужда от обезболяващо хапче?

— Не, благодаря — отвърна тя.

В този миг откъм вратата се чу гласът на Хари:

— Вземай го, щом ти го дават.

Карлин вдигна очи и се усмихна на червенокосия мъж, който като че изпълни цялата стая.

— Това официално становище ли е, или резултат от избледняващите вече спомени от детските ти години в края на шейсетте, лейтенант Флойд? — попита, като му се усмихна топло.

— Доктор Дамероф едва ли ще се зарадва, ако ви чуе какво си говорите — обади се сестрата и излезе от стаята.

Усмивката на Карлин помръкна, щом тя спомена името на Бен, докато очите й продължаваха да блестят някак особено, сякаш всеки момент в тях щяха да се появят сълзи. Хари се приближи до леглото й, извади пакетче книжни кърпички от малката масичка до него и й подаде една.

— Толкова ли те боли, Кембридж? — нервно попита той.

— Просто не знам какво ми става — поклати глава тя и докосна с кърпичката очите си, после продължи да я стиска силно, сякаш се надяваше по този начин да спре сълзите си.

— Трябва да знаеш, скъпа, че все още тялото ти не се е освободило от онези обезболяващи, които според някои са нещо като серум на истината — започна Хари, като седна на кожения стол до леглото й и взе ръцете й в своите. — Така че би ли ми казала каква точно истина се опитваш да скриеш?

Въпреки героичните си усилия младата жена усети, че не може да сдържа сълзите си и те започнаха бавно да се търкалят по бузите й.

— Знаеш кой беше хирургът, който ме оперира, нали?

— Не — поклати глава Хари.

— Бен Дамероф, братът на Наташа Дамероф, която е бившата приятелка на Тони Келнър.

— Аха — кимна той, като погали ръката й — и какво е направил този Бен Дамероф, за да предизвика сълзите, които непрекъснато напират в очите ти?

— Не бих казала, че е виновен за нещо — тъжно се усмихна тя. — Честно казано, дори съм учудена, че не ме е убил, докато бях в ръцете му на операционната маса.

— Моля?! — възкликна Хари и премести така стола си, че да може да вижда лицето й, докато говори. — Това май ще се окаже много по-интересно от обикновено посещение на болен колега.

— Де да беше толкова забавно…

— Какво всъщност се е случило между теб и този Дамероф, което би могло да го накара да те убие?

Карлин беше раздвоена. От една страна, не й се искаше да споделя с Хари онези ужасни сцени от детството си, но в същото време дали от упойващите лекарства, или поради някаква друга причина, изпитваше силно желание да сподели всичко с него.

— Сигурен ли си, че би искал да разбереш?

— Май си заслужава.

Карлин започна да разказва за миналото. Хари се усмихваше дяволито на историята за връзката им в гимназията, но усмивката бързо изчезна от лицето му, когато стигна до случилото се в мотел „Звездна светлина“.

— Това наистина е твърде тежко за двама младежи — отбеляза накрая той. — Ти все още си влюбена в него, нали?

Господи, помисли си тя, колко по-добре би било, ако не я бе питал за това. Нима след толкова много години все още го обичаше?

Спаси се от отговора благодарение на факта, че точно в този момент в стаята влезе заместник-началникът на полицията Рийд Малоун.

— Радвам се, че те виждам тук, Флойд. Може би Скуайър ще успее да разплете и някои от другите ти случаи, докато лежи тук, в болницата.

Хари пусна ръката на Карлин и се изправи с пламнало лице срещу Малоун, който продължи напред и го прегърна приятелски през рамото, сякаш това бе някаква тяхна обща шега. Каквото и да мислеше, Хари успя да го прикрие.

На младата жена й призля. След като се бе оказала в това безпомощно състояние в болницата, разкриването на самоличността на „Телефонния маниак“ вече не й изглеждаше толкова голямо постижение, особено като се имаше предвид, че едва не бе убита. Но за нея бе истинско мъчение да наблюдава как приятелят й се опитва да се овладее, имаше чувството, че й се налага да наблюдава бомба с часовников механизъм, която всеки момент може да експлодира. Не разбираше какво му става. Хари прекрасно знаеше, че е един от най-добрите полицаи в Ню Йорк, защо тогава винаги когато се сблъскаше с някаква конкуренция, започваше тези ужасни превъплъщения на доктор Джекил в мистър Хайд[1]? Просто нямаше сили да понесе подобно нещо. Поклати глава.

— Слушайте, момчета — едва-едва изрече Карлин. — Наистина съм твърде изтощена.

— Извинявай, че се задържах толкова дълго — притеснено каза Хари.

— Страхотно се справи, Скуайър — допълни Малоун и леко стисна ръката й.

Тя остана със затворени очи, докато мъжете си тръгнаха. Само това ми липсва — помисли си с ужас, — да превърна приятеля си Хари в свой враг. Не ми ли стига това, че ми се наложи да бъда оперирана от един от враговете ми… При мисълта за Бен се размърда неспокойно в леглото. Какво ли още би могло да се обърка, мислеше си тя, докато се опитваше да се настани по-удобно.

— Е, това май е лейтенант Карлин Скуайър.

Отвори бързо очи. Точно до леглото й бе застанал Тони Келнър.

Значи все пак е имало още нещо, което не е било в ред, помисли си тя, като се опитваше да скрие изненадата си. Тони бе облечен в тъмносиньо сако и скъп кафеникав панталон.

Той разтвори вестниците, така че да може да види заглавията: „Жена — полицай залавя «Телефонния маниак»!“ „Висша полицайка разкрива сериен убиец!“ Карлин нямаше ни най-малка представа, че нюйоркските вестници са я превърнали в такъв герой.

— Защо не ми спомена, че си лейтенант в полицията? — попита уж спокойно той, но Карлин усети напрежението в гласа му.

— Сигурно си бил доста изненадан — отвърна му колкото може по-спокойно.

— Дори не можеш да си представиш колко — саркастично изрече Тони.

— Трябва да ти призная, че в деня, когато те срещнах в „Четирите сезона“, всъщност бях на работа — заяви тя и геройски издържа изпитателния му поглед.

— И по каква по-точно работа?

— Не мога да разказвам за служебните си дела дори на приятел — отвърна му и се насили да се усмихне. Ако се опита да му се извинява, сигурно ще породи подозренията му. — Може би е достатъчно да ти кажа, че се справих добре.

Тони бе доста изненадан. Явно бе очаквал доста по-различна реакция, опит да отрича. Карлин с удоволствие осъзна, че отговорът й го бе объркал.

— Значи, след като съм ченге, нямам право нито на цветя, нито на кутия бонбони? — попита язвително тя.

Тони не й отговори, обзет от обърканите си мисли. Карлин имаше чувството, че почти усеща посоката им. Той бе дошъл тук убеден, че е следила именно него в ресторанта. Но поведението й го накара да се разколебае, дори да се почувства неудобно, че се е появил тук без цветя и бонбони. Внезапно младата жена усети такава умора, че просто не бе в състояние да продължава тази сложна игра.

— Тони, може би ще дойдеш пак след няколко дни, когато… — гласът й секна по средата на изречението, тъй като в стаята влезе Бен Дамероф.

— Съжалявам, че ви прекъснах.

Бен изглеждаше невероятно красив в бялата си престилка. Карлин усети, че сърцето й като че замира, като нервното напрежение от срещата с Тони Келнър се замени с невъобразим страх.

— О, ти си Бен Дамероф — възкликна Тони и му протегна ръка.

— Здрасти — отвърна Бен и също протегна ръка, но явно нямаше ни най-малка представа с кого разговаря.

— Гимназията в Уестърфийлд. Тони Келнър — представи се с широка усмивка посетителят. — Приятелят на Наташа.

— Май всички доста сме пораснали — отбеляза с лека усмивка Бен, но явно срещата не му беше приятна.

— Вие двамата все още ли сте заедно? — попита Тони и ги изгледа изпитателно.

— Преди няколко дни оперирах Карлин — отговори Бен.

— Чудесно — възкликна Келнър.

— Имаш ли нещо против да ни оставиш сами за няколко минути? — попита Бен с глас, в който не бе останала и следа от предишната топлота.

— Не, разбира се — отвърна той и се обърна с усмивка към Карлин. — Ще се опитам да се отбия да те видя отново, докато си все още тук — явно все още се колебаеше дали срещата им в ресторанта бе случайна или не.

След като Тони излезе, Бен се приближи към леглото й.

— Ще проверя превръзката — обясни й съвсем професионално и дръпна чаршафа, след което вдигна и болничната нощница. — Тони Келнър добър приятел ли ти е? — попита я, докато оглеждаше внимателно бинтованата част от тялото и.

— Не особено — едва успя да отрони тя.

— Боли ли те? — бързо отдръпна ръката си и я изгледа изпитателно.

Карлин имаше чувството, че не може да си поеме дъх. Неговата близост и докосването на ръката му до тялото и я бе напълно парализирало. Опита се да му отговори и да вдигне очи към него.

— Не се безпокой, добре съм. Свърши си работата.

Бен продължи да я преглежда, като нежните му пръсти от време на време докосваха кожата около бинта. Карлин бе поразена от професионализма, с който я преглеждаше. Тя усети, че се отпуска под умелите му движения. Но следващите му думи я накараха отново да настръхне:

— Значи възпитаничката на Харвард реши да стане ченге.

Просто не можеше да повярва на ушите си. Наистина ли бе направил тази злобна забележка? Заедно с гнева към Бен Дамероф, какъвто често я изпълваше години наред, Карлин усети и някаква нова сила да продължи борбата с него.

— За разлика от теб аз не бих могла да изпитвам удоволствие, като демонстрирам превъзходството си над болни хора.

Бен също бързо успя да се овладее, сякаш бяха минали не двайсет години, а двайсет минути от последната им битка.

— Затова пък съм сигурен, че ти доставя удоволствие да командваш цяло управление, в което работят само мъже — каза той и я погледна предизвикателно, готов за следващата схватка. — Предполагам, че представлението, което изнесе на сватбата на сестра ми, ти е помогнало да утвърдиш уменията си.

Бързо издърпа чаршафа нагоре и се запъти към вратата.

— Раната изглежда добре. Доктор Аранов ще се грижи за теб, докато се подобриш достатъчно, за да се прибереш вкъщи — заяви и излезе от стаята, без да дочака някакъв отговор.

Карлин дори не се опита да спре сълзите, които рукнаха от очите й. Плака, докато се почувства напълно изтощена. Искаше й се Бен да се върне, дори да беше толкова ядосан, колкото, когато си тръгна. Бяха й необходими само няколко минути, за да му обясни всичко, да се извини, да го помоли да й прости. Лежеше отчаяна, гледаше как навън бавно се смрачава и знаеше, че той нямаше да се върне вече при нея.

[1] Става дума за главния герой в книгата на Робърт Луи Стивънсън „Мистерията на доктор Джекил и мистър Хайд“. — Б.пр. ↑

23

Карлин се чувстваше малко замаяна, докато седеше на снежнобялото канапе и наблюдаваше приятелите на Етън Джейкъбс около себе си. Бе минало толкова малко време, откакто Наташа я измъкна от болницата, от удобното легло там, и я довлече тук на някакъв коктейл. Само преди около час в болницата Таш набързо напъха всичките й неща в една чанта и я повлече към чакащата ги отвън кола. По пътя й обясни, че приятелите на съпруга й от миналогодишния фестивал в Кан са в града в момента и я попита дали има нещо против, ако се отбият да ги видят само за минута. На нея всичко това й се стори доста безсмислено, в момента си мечтаеше да се прибере по-бързо вкъщи. Опита се да накара приятелката си да я откара направо в дома й, но тя толкова настояваше, че накрая се съгласи да се отбият тук.

Карлин разбираше, че става нещо по-особено. Таш се държеше доста необичайно, сякаш упорито се стремеше да скрие нещо от нея. Беше я попитала да не би нещо да не е наред, но вместо отговор Таш само й махна с ръка. Това доста я разтревожи, Наташа би трябвало да си дава сметка, че състоянието на Карлин не е подходящо за коктейли. След двете седмици, прекарани в болницата, раната вече не я болеше толкова, но още се чувстваше доста слаба и независимо от луксозното обзавеждане в гостната на Таш и от топлите усмивки на приятелите на Етън, които разговаряха най-малко на четири различни езика, тя съвсем не се почувства по-добре.

Даваше си сметка, че ще й бъде много по-удобно, когато се прибере вкъщи, но не можеше да остане дори за минута насаме с Наташа, за да я помоли да я откара до апартамента й. Тя непрекъснато хвърчеше насам-натам, разпределяше напитките, изпразваше пепелниците — държеше се така, като че беше някаква прислужница, а не домакиня, заобиколена от армия гости, готови с радост да й помогнат.

Карлин може би щеше да съумее да се справи с рязката промяна в обстановката тук след спокойствието на болничната стая, ако не беше портретът на Бен, който бе поставен точно срещу нея върху шкафа. В продължение на две седмици се бе молила той да влезе в стаята й. Бе репетирала десетки варианти на извинението си. Но Бен изобщо не се появи повече. Дявол да те вземе, доктор Дамероф — помисли си тя с насълзени очи, докато гледаше портрета му.

Бен слезе от асансьора, но спря, преди да влезе в апартамента на сестра си. За какво ли идвам, след като не мога да понасям коктейлите — помисли си той. И без това нямаше нищо общо с тълпата европейски актьори и режисьори, които не се интересуваха дори от чуждите филми, та камо ли от някакъв си американски хирург. Но Наташа бе настояла да дойде. Бе се опитал да се измъкне с какви ли не аргументи, но нищо не помогна. Накрая се предаде.

Всъщност какво ли значение имаше, помисли си той, докато натискаше звънеца. Опитите му през последните седмици да избягва каквито и да било срещи с Карлин бяха истински ад, така че едва ли можеше да му се случи нещо по-лошо. Прислужницата му отвори вратата и го покани в гостната. Бен застана на вратата и се огледа в пълната с шумни гости стая. Опитваше се да намери някое поне отчасти познато лице. Внезапно забеляза Карлин, облечена в тъмен костюм с панталон, който й бе станал твърде широк. Бе седнала на канапето и изглеждаше напълно изтощена. В този миг до него изникна Наташа, целуна го по бузата и го поведе навътре в стаята.

— Какво прави тук Карлин? — попита той.

Сестра му се почувства като в капан. Какво ли си въобразявах, като поканих Бен? — почуди се тя сама на себе си.

— Просто я помолих да се отбие за малко. Преди час я взех от болницата, за да я откарам вкъщи. Реших, че може би ще й е приятно да прекара известно време в приятна компания след двете седмици в болницата — отвърна Наташа, като усещаше фалша в гласа си, но направо не знаеше какво да измисли, за да представи присъствието на Карлин тук като нещо не толкова налудничаво, колкото бе в действителност. Не можеше в никакъв случай да позволи на Бен да се досети за истинската причина, поради която искаше приятелката й да е в дома й.

Той сведе поглед и я изгледа изпитателно, като забеляза изчервяването й. Или знаеше нещо, което я смущаваше, или бе станало нещо друго, но в момента бе толкова вбесен, че изобщо не се замисли каква точно може да е причината.

— Карлин няма работа на разни празненства. Току-що е изписана от болницата. Какво, по дяволите, си си въобразявала, когато си я довела тук?

— Надявах се, че ще прекара добре. И без това през следващите няколко седмици ще трябва да си стои вкъщи и да се възстановява. Какво лошо има в това да поседи няколко минути в приятна компания? — отвърна объркано тя. Доста рядко бе виждала брат си толкова ядосан.

Бен нямаше никакво намерение да спори повече с нея. Насочи се право към канапето, добре знаеше, какво трябва да направи. Каквито и да бяха отношенията им, все пак Карлин бе негова пациентка и тя със сигурност не би трябвало да присъства на празненство в деня, в който бе изписана от болницата. Той спря за миг, докато я наблюдаваше как седи на канапето бледа и изтощена, а около нея хората оживено разговаряха. Как успяваше тази жена да го вбесява толкова силно и в същото време да го прави толкова безсилен? Като я гледаше сега, седнала сред толкова хора, които се разхождаха със сандвичи и напитки около нея, си припомни сватбата на Наташа, когато тя си тръгна от него, без дори да се обърне.

Точно в този момент едър мъж с чиния сандвичи и хапки в ръка се стовари на канапето до нея. Бен забеляза как Карлин пребледня и ръката й инстинктивно се насочи към корема. Без да чака и секунда повече, се насочи към канапето. Тя вдигна очи, изненадана, че го вижда, докато той хвана ръката й и я накара да се изправи.

— Хайде, ще те откарам у вас — твърдо изрече. Карлин му позволи да я хване за ръката и го последва безмълвно към вратата. Не каза нито дума до момента, в който се настани в колата му.

— Благодаря ти, че ме измъкна оттам — отрони, след като вече се бе свила на седалката. — Нямах представа, че съм толкова изтощена.

— Та ти прекара сериозна коремна операция, глупачке. Как можа да позволиш да те замъкнат на някакво си празненство? — попита ядосано Бен. Бе толкова притеснен за нея, че просто не можеше да се въздържа.

Но Карлин се чувстваше така изтощена, че нямаше сили за нова битка. След като му даде адреса си, тя се отпусна безсилна на седалката и обърна глава към прозореца. Ако той не беше толкова бесен, а тя — толкова изтощена, сигурно просто щеше да протегне ръката си и да докосне неговата. Но при сегашните обстоятелства не й оставаше нищо друго, освен да стои неподвижно и да събира сили, докато колата приближаваше дома й.

Без да каже нито дума, Бен спря колата, слезе и отиде да й отвори вратата. Карлин беше леко замаяна, когато излезе навън, и политна назад. Той реагира моментално, вдигна я на ръце и я понесе към входа.

Обвила с ръце врата му, Карлин усети дъха му, мирисът на чисто не се бе променил от момчешките му години. Този път няма да объркам всичко — закле се пред себе си, почувствала познатата сила на тялото му.

— Само се опитай да ме пуснеш на земята — пошепна му тя. — Само се опитай.

Бен спря и й се усмихна, думите й явно бяха докоснали някаква нежна струна в душата му. Някак внезапно като че стана по-млад и без никакво усилие я понесе към асансьора. Едва след като стигнаха до спалнята й и я постави в леглото, издърпа завивките и пооправи възглавниците под главата й, той се сети за думите й.

— Е, ето, че те пуснах. А сега какво?

Карлин се повдигна и се подпря на лакти. Ето че дойде моментът, за който бе мечтала. Господи — молеше се мислено тя, — дано не оплескам отново всичко!

— Бен, държах се глупаво в болницата. Знам, че не си искал да ме обиждаш. А и онази сцена по време на сватбата на Наташа. Не мисли, че просто съм искала да те дразня, в никакъв случай не бих желала да те нараня, кълна ти се.

За нейно най-голямо учудване Бен се засмя.

— Ама че двойка сме двамата!

Положи внимателно главата й на възглавницата. Легна до нея, обгърна я нежно и я целуна по устните.

— Защо, вместо да се обиждаме, не си признаем, че се обичаме, че трябва да сме заедно до края на живота си? — пошепна й той.

Карлин усети как по тялото й се разлива топлина. Бен я целуна отново, но този път тя отвърна на целувката му и се притисна към него. За пръв път от години се чувстваше в пълна безопасност.

— Обичам те, Бен, винаги съм те обичала и винаги ще те обичам. Моля те, обещай ми, че няма да ме изоставяш дори за секунда.

Той не можа да сдържи усмивката си.

— Няма ли да е по-добре, ако се разберем така… обещавам, да не те изоставям, докато някой от нас ожаднее или докато започне следващата ни голяма схватка, независимо кой ще е победителят.

И двамата се засмяха, после той се наведе да я целуне отново. Целувката им стана по-страстна. Бен с усилие се откъсна от нея.

— Не бива да забравям, че съм твой лекар — каза и постави главата й удобно върху възглавницата. — Няма защо да бързаме, имаме толкова време до края на живота си — пошепна й нежно и я целуна по врата.

— Сигурен съм, че Карлин е добре, Таш. В края на краищата Бен е нейният, лекар, а тя си тръгна с него — убеждаваше я съпругът и. — Би било доста невъзпитано да се измъкнеш, когато вкъщи е пълно с гости.

Наташа прехапа устни. Не обичаше да разочарова съпруга си, но този път наистина се налагаше.

— Етън, ужасно съжалявам, но ти изобщо нямаш представа какво става, когато са заедно. Страхувам се, че двете седмици лечение в болницата може да отидат на вятъра.

— Но те вече не са деца, скъпа, това са възрастни хора. Убеден съм, че доктор Бенджамин Дамероф знае как да се държи.

— Етън, ще се върна скоро. Моля те, не се тревожи за мен — отвърна тя, като си даваше сметка, че говори доста неубедително, но просто нямаше време за повече обяснения. Вече закъсняваше с цял час за най-неприятната среща в живота си. Ако изгубеше още време, сигурно щеше да се наложи да плати ужасна цена.

Без да позволи на съпруга си да каже нито дума повече, тя се измъкна от стаята, грабна чантата си и се втурна навън. Започна да се рови из чантата, докато чакаше да пристигне асансьорът, за да открие малкото бяло листче с адреса, на който трябваше да отиде.

— Моля, закарайте ме в Сентръл Парк Уест, на Шейсет и втора улица — каза на шофьора на таксито. Тя прочете отново думите над адреса в бележката: „Тони Келнър, седем часа, петък вечерта.“

Усети болка в стомаха си, една позната болка, с която вече живееше години наред.

Нощта беше топла, но Наташа трепереше. Чувстваше се ужасно от момента, в който й се обади Тони. „Толкова време не сме се виждали“ — бе й пошепнал той като стар приятел, който звъни, за да я поздрави за Коледа. Но сега не беше Коледа и той не беше стар приятел. Тони бе човекът, който бе в състояние да унищожи всичко, което бе постигнала с толкова труд. Гласът му бе станал по-спокоен, маниерите му — по-изискани. Но желанието му да я види тази вечер не бе молба, а заповед.

Облиза устни и си спомни с яд как Бен бе провалил плановете й за тази вечер. Можеше много по-лесно да се измъкне от празненството, организирано от Етън, с извинението, че трябва да откара Карлин вкъщи и да се погрижи за нея. Вярно, че от години бе искала брат й и приятелката й да се съберат отново. Но защо, за бога, трябваше да го направят точно сега?

В същото време се питаше защо Тони Келнър бе решил да й се обади след всичките тези години. Просто да си поговорят? Дълбоко се съмняваше в това. Или може би бе решил да възобнови връзката им? Това също не й изглеждаше възможно. Той със сигурност знаеше за брака й с Етън. Снимките им непрекъснато се появяваха по страниците на нюйоркските вестници, а Тони й бе казал, че от няколко години е в Ню Йорк. Освен това по гласа му усети, че още не й е простил за случилото се преди години. Последния път, когато разговаря с него, бе на погребението на майка й, тогава му заяви, че не иска да го вижда повече. Тони беше отчаян. Отчаян и вбесен. Е, помисли си тя, той със сигурност е преживял онова младежко отчаяние. Но ако все още бе вбесен? Достатъчно сърдит, за да иска да разрови миналото? Наташа се разтрепери толкова силно, че шофьорът я изгледа учудено. Трябва да се овладея — каза си тя и въздъхна дълбоко. Неприятното чувство, което изпита по време на телефонния си разговор с Тони, сега се превръщаше в истински ужас. Ами ако той продължава да я обвинява за онова обаждане преди толкова години? Ако я заплаши, че ще разкаже всичко на Етън? Или, което е още по-лошо, на брат й и на Карлин? Господи, ако те разберяха дори частица от онова, което го бе накарала да направи, сигурно нямаше да я погледнат до края на дните си. Ще бъдат мъртви за нея, точно както Кит Дамероф, помисли си Наташа и си спомни колко жизнена и красива беше майка й.

Няма значение колко съм уплашена — каза си тя. Каквото и да поиска Тони Келнър от мен, ще му го дам. Колкото и пари да му трябват, ще намеря начин да се сдобия с тях. Поне с достатъчно пари разполагаше. За първи път изпитваше радост при мисълта колко малко значение отдаваше съпругът й на парите. Би могла да изтегли каквато и да е сума от общата им сметка и той нямаше дори да си помисли да я попита за какво са й били нужни. Внезапно се почувства по-добре. Точно така — помисли си. — Ще отида при него, ще разбера какво иска и ще му го дам. Пое отново дълбоко дъх и се опита да се успокои. И когато таксито спря пред високата сграда, успя да попита портиера за апартамента на Тони, без да издава нервността си.

— О, изглеждаш наистина прекрасно за нашата първа среща — възкликна Тони, когато тя слезе от асансьора на двайсетия етаж.

Наташа отново почувства смразяващ страх. Думите „първа среща“ я ужасиха. Почуди се дали да не му отговори грубо, но размисли и реши, че любезността ще й бъде от по-голяма полза.

— Здравей, Тони. Изглеждаш наистина като възрастен мъж.

— Радвам се, че ти харесвам, това със сигурност ще направи нещата много по-приятни за теб — изхили се той, отмести се от вратата и я пусна да мине пред него.

— Имаш чудесен апартамент — отбеляза.

— Хубаво е, че мислиш така, ще имаш възможност често да го виждаш.

Тя се приближи към огромния прозорец в другия край на стаята. Нарочно се опитва да ме сплаши — помисли си.

— Изгледът към парка е направо невероятен. През зимата сигурно можеш да наблюдаваш как карат кънки на „Уолман Ринк“.

Тони се приближи и застана толкова близо зад нея, че усещаше дъха му.

— Защо не си съблечеш сакото, Таш? Ще се чувстваш много по-удобно.

— Тони, и така съм добре, много съм добре — отвърна Наташа. Трябва да остана спокойна — повтаряше си тя. Отдръпна се от прозореца и се насочи към широкото канапе, опряно до отсрещната стена. — Защо ме повика тук?

— Защо да бързаме толкова, скъпа. Имаме достатъчно време — отвърна той.

— Съпругът ми ме очаква. Обещах му да се върна до девет — нервно изрече Наташа и се насочи към вратата.

— Няма да успееш. Може би ще се наложи да му се обадиш и да го предупредиш — Тони отиде до белия телефон, поставен върху мраморния плот на масата, взе слушалката и й я подаде. — Какъв беше номерът?

— Тони, остави проклетия телефон. Нямам намерение да се обаждам на съпруга си, нито да оставям тук и минута повече — ядосано заяви и се опита да отвори входната врата, но той бързо изтича и й препречи пътя.

Любезната усмивка бе изчезнала от устните му. Истинските му чувства вече ясно бяха изписани на лицето му. Уплашена, тя се отдръпна от него.

Тони не се помръдна. В началото дори не каза и дума, Наташа си помисли, че може би ще се отърве от него, но след няколко минути, когато той започна да говори, разбра, че ужасът й тепърва започва.

— Наташа, ти си ми длъжница — изрече с прегракнал от ярост глас. — Длъжница си ми от години и сега ще трябва да си платиш за всичко.

Тя му обърна гръб и бавно тръгна към всекидневната, като се опитваше да измисли какво да каже.

— Слушай, Тони, това, което се случи тогава, е вече минало. Ние сме възрастни хора, и двамата сме преуспели в живота. Извършихме нещо ужасно, когато бяхме деца, сега и двамата съжаляваме.

— Престани с тези глупости! — сряза я грубо той, като я погледна почти с погнуса. — Не ние извършихме нещо лошо тогава. Ти го извърши. Ти ме направи на идиот и… фактически уби майка си — добави с презрителна усмивка.

Наташа едва се сдържа да не закрещи.

— Тони, ние бяхме деца. Децата често вършат глупости. Напълно си прав.

— Да, ти го направи — спокойно заяви той — и сега ще трябва да заплатиш за глупостта си.

— Добре. Ще имаш толкова, колкото пожелаеш. Разполагам с пари, с много пари.

— Може би не си забелязала, но аз също имам много пари — отвърна й подигравателно.

— Тони, познавам всички известни модели, мога да те запозная с всяка от тях — изрече бързо Наташа. Колко ниско паднах — помисли си с отчаяние. Но нямаше намерение да се отказва от предложението си.

— Е, Таш, за какво ми е друга жена, след като ти си тук? — очите му злобно заблестяха, докато се приближаваше към нея. — Защо не се разположим малко по-удобно.

Бързо застана зад гърба й, смъкна й сакото и го хвърли върху канапето.

— Май ти е студено — отбеляза, като усети, че тя трепери. — Не се безпокой, скоро ще се стоплиш.

Притисна се към нея и я целуна по врата, а ръцете му се спуснаха към копчетата на блузата й.

— Как хубаво изпъкват само — засмя се безцеремонно, разкопча най-горното й копче и пъхна пръсти в сутиена й. Наташа се почувства като в капан и след миг усети, че той започва да се възбужда и да се притиска по-силно към нея.

— Тони, престани, не желая да спя с теб. Ако си имал подобни намерения, забрави ги.

— Наташа, това не само ще стане, но ще се повтори много пъти — отвърна той, като продължаваше да си играе с гърдите й. — Или може би предпочиташ да прочетеш за нашите детски прегрешения в таблоидите? Съпругът ти сигурно доста ще се ядоса, ако разбере за тях.

Ръцете му опипаха нежната й кожа, преди да измъкнат блузата. Това не може да е истина — помисли си Наташа, докато той сваляше полата й. Изпитваше отчаяно желание да избяга от апартамента, да се спаси от тези отвратителни пръсти и от гадните му желания. Но ако го направеше, щеше да загуби всичко. С ужас осъзна колко реално е всичко това. Усети как ръцете му отново шареха под полата й. Съпругът й, брат й, най-добрата й приятелка. Те щяха да я намразят и нямаше да искат да я погледнат. Пръстите му вече бяха под бикините й.

Нямаше да й остане нищо. Нито кариера, нито живот. По бузите й започнаха да се стичат сълзи. Още от малко момиче непрекъснато имаше чувството, че нещастието е само на крачка от нея. Бе правила толкова усилия, планирала бе внимателно всичко, за да го избегне. Но ето, че сега нещастието бе тук и тя не бе в състояние да направи абсолютно нищо, за да се спаси от него.

Тони бе започнал вече да прониква с пръсти навътре в нея. С едната си ръка бе притиснал здраво гърдите й, а с другата навлизаше все по-настойчиво навътре и навътре, като почти я повдигаше от пода. Най-неочаквано престана и я обърна с лице към себе си. Когато тя сведе поглед, той грубо повдигна брадичката й.

— Защо да го правя вместо теб? Бих могъл да изпитам по-голямо удоволствие, като те наблюдавам как го правиш сама — грубо смъкна полата й на пода, после свали и бикините й. — Хайде, Таш, покажи какво си способна да направиш за себе си.

Наташа не бе в състояние да мръдне. Стоеше като вцепенена до дрехите си на пода. Той я огледа.

— Е, явно ще трябва да отложим това за някой друг път — обяви накрая, вдигна я на ръце и я отнесе до канапето. Разкопча бързо с едната си ръка панталоните си, докато с другата я притискаше, за да не се опита да избяга. Само след няколко секунди бе вече върху нея, опипваше я, като избута грубо нагоре сутиена й, без да си прави труда да го разкопчава. — Хайде, Таш, покажи сега на какво си способна.

Наташа започна да крещи, когато се опита да проникне в нея, но той бързо запуши устата й с ръка. Така тя остана под него, без да е в състояние да помръдне, докато той навлизаше все по-дълбоко и по-дълбоко в нея. Накрая се изпразни. Когато се опита да я целуне нежно, като прокара езика си по устните й, тя имаше чувството, че ще умре.

— И на теб ли ти беше толкова приятно, колкото на мен? — попита уж приятелски Тони, но злобната му усмивка подсказваше, че се наслаждава на болката й. — А сега имам още една изненада за теб, скъпа.

Господи! — помисли си с отчаяние Наташа. — Какво ли още е измислил?

— Боб, твой ред е — извика той.

Наташа видя някакъв нисък мъж с очила, който се приближи към канапето. Беше без риза, само с памучни панталони и кафяви мокасини.

— Нима си способен на това? — Наташа погледна отчаяно към Тони.

Без да каже нито дума, той се отдръпна и мястото му бе заето от другия мъж, който нетърпеливо протегна ръце към гърдите й, като в същото време завря езика си в устата й. После се отдръпна за малко, за да разтвори ципа на панталоните си, и едва тогава отговори на въпроса й, отправен към Тони:

— Ще видиш, че ще ти хареса, кукло.

24

Бен се размърда неспокойно на седалката в самолета, като се опитваше да намести дългите си крака. После отпусна глава назад върху облегалката и впери поглед в тъмнината през илюминатора. Дори не погледна медицинското списание, което имаше намерение да чете.

Възрастната жена на седалката до него в този момент вдигна поглед от книгата си и му се усмихна.

— Сигурно ви е доста тесничко тук.

Бен се обърна към нея и направи невероятни усилия, за да отвърне на усмивката й.

— Е, може да издържи човек.

— Сигурно сте лекар — продължи жената, като кимна към медицинското списание. — Да не би да отивате в някоя болница в Олбъни.

Последното нещо, което Бен би искал в момента, бе да разговаря с някого. Не днес, за Бога, не точно когато пътува за погребението на баща си. Но не желаеше да се държи грубо.

— Не, пътувам по лична работа — отвърна той с надежда, че с това разговорът ще приключи.

— А, да не би да сте от Олбъни? — попита жената. — Родителите ми живеят там от седемдесет години. Как се казвате? Може би познавам семейството ви.

— Всъщност аз съм от Уестърфийлд — отвърна Бен.

— Сестра ми живее в Уестърфийлд… — започна още по-приятелски жената.

Той вече бе потънал в собствените си мисли и почти не я чуваше.

Смъртта на баща му бе лека. Странно наистина, той бе страдал от доста болести, но никога не бе имал някакви проблеми със сърцето. Това бе последното нещо, което синът му би предположил, че ще му се случи. Но ето, че бе получил масивен инфаркт и само след няколко минути бе починал. Е — помисли си горчиво Бен, — ето че най-накрая се връщам у дома, за да видя татко.

Наташа дори не знаеше за смъртта му. Двамата с Етън пътуваха из Мароко, така че нямаше как да я открие. Бен се намръщи: Защо се мъча да представя нещата така, сякаш тя би се разстроила? Разбира се, сестра му не мразеше Ленард. Просто за нея той нямаше особено значение. Обаче в никакъв случай не би пропуснала погребението му. Ако можеше да й съобщи, сега тя щеше да е до него в самолета. Толкова му се искаше наистина да бе станало така. Чувстваше, че присъствието й би му помогнало страшно много.

Помъчи се да си представи кой щеше да присъства на погребението, през съзнанието му преминаваха стари имена и образи, сякаш присъстваше на някакъв парад на духове от миналото. О, татко! — помисли с тъга Бен. Той бе човек, който никога не бе искал да навреди на някого, но животът му бе низ от изпитания. Последният удар бе смъртта на Кит. След това Ленард просто стоеше и чакаше да дойде и неговият час.

Господи — помисли си Бен, — ако Карлин не е до мен, сигурно и аз бих имал същата съдба. Годините щяха да се изнизват една след друга, а аз щях да смятам, че всичко е наред, тъй като имам работата си. Но винаги щях да съм сам точно тогава, когато имам нужда от човек до себе си.

След случилото се на сватбата на Наташа той бе принуден да признае пред себе си истината. Карлин го бе вбесила, но в същото време бе предизвикала у него страст, на каквато вече не вярваше, че е способен. Повече не можеше да се самозалъгва, че връзката му със Сара Фолклин бе нещо друго, освен една случайна авантюра. Не беше честно нито по отношение на Сара, нито към него самия, затова реши и бързо я приключи.

Оказа се невероятно просто — Карлин бе единствената жена, която някога бе обичал. Внезапно почувства почти болезнена нужда от нея. Но естествено за Карлин бе още твърде рано да пътува след ужасната рана в корема.

— Започваме спускането — прозвуча гласът на пилота и го откъсна от мислите му.

Когато самолетът най-накрая се приземи, Бен измъкна чантата си от багажника над седалките и се запъти след останалите хора към изхода. Щом излезе от терминала, веднага се насочи към стоянката на такситата и се вмъкна в първата кола, която се появи.

— Господи, да не повярва човек, Бен Дамероф.

Стреснат, погледна към шофьора на таксито, който бе изрекъл тези думи. Той беше около трийсет и пет годишен, с дълго слабо лице и кафява коса.

— Не можеш да ме познаеш, а? — мъжът се обърна и му протегна ръка. — Джо Ленстолър, бяхме съученици в гимназията.

Бен го погледна внимателно, като се опитваше да си го представи как е изглеждал като момче.

— Как си? — попита го, след като двамата си стиснаха ръцете.

— О, добре съм, благодаря — кимна Джо. — Изкарвам си хляба с таксито. Не съм напускал града, за разлика от теб — огледа внимателно костюма му в огледалото. — Чух, че си станал лекар. Браво на теб, момче. Постигнал си наистина нещо.

— Благодаря — отвърна объркано Бен.

По лицето на Джо премина тъжна сянка.

— Сигурно идваш за погребението на баща си. Наистина съжалявам, че си отиде така набързо.

Като забеляза изненадата му, той побърза да поясни:

— Бащите ни играеха на карти, затова знам. В четвъртък вечерта за последен път играха с още двама приятели. Сигурно вече над десет години се събират по веднъж седмично.

— Наистина ли? — попита учудено Бен. Нямаше представа, че баща му е обичал да играе на карти, а още по-малко бе предполагал, че си има и постоянен партньор. „Браво на теб, татко“ — помисли си.

— Добър човек беше баща ти. Имам намерение да закарам моя старец утре на погребението — Джо замълча за миг, после попита: — Сигурно ще искаш да те закарам до Уестърфийлд, а? — попита и отново го изгледа продължително в огледалото. — Бен Дамероф, просто не мога да повярвам, че те виждам отново.

Бен го погледна въпросително, но Джо потегли, без да каже нищо повече. Минаха повече от десет минути, преди да заговори отново. Започна надълго и нашироко да му разказва за съучениците им. Така неусетно стигнаха до блока, където бе живял баща му.

— Хей, да не мислиш, че ще ти взема пари — спря го Джо.

— Е, хайде, недей така — протегна ръка Бен, като се опитваше да го накара да вземе двайсетдоларовата банкнота. — Моля те.

— Няма начин.

Бен се усмихна и пусна банкнотата на съседната седалка до шофьора.

— Съжалявам, но не бих могъл да ти разреша… Ще се видим утре сутрин, нали?

Джо потегли бавно. Бен се спря за миг и огледа олющената фасада на сградата. Толкова време бе мечтал за този момент. Влезе бавно вътре и се качи в асансьора.

Даваше си сметка, че апартаментът сигурно ще бъде доста потискащ и неподдържан, но това, което видя, надхвърли всичките му очаквания. Явно баща му не си бе направил труда да изхвърли каквото и да било, нито да купи нещо ново, мебелите бяха стари и изпочупени.

Прекара безсънна нощ в своята стая, на неудобното, тясно легло. С болка оглеждаше протритите чаршафи и одеяла, избелелите пердета и тапетите. Луната осветяваше знаменцата по стената, получени от него по време на различни шампионати, както и старото му бюро. В шкафа до него бяха учебниците му и някакви стари негови книги. Всичко бе избеляло, като че бавно загиваше и изчезваше. Едва дочака да се зазори, веднага се облече и излезе.

— И аз те обичам, ще се видим след няколко дни.

Бен затвори телефона, доволен, че бе успял да се свърже с Карлин. Разговорът им бе кратък, но щом чу гласа й, веднага се почувства по-добре. След това побърза да отиде в другата стая, където хората вече бяха започнали да се събират. Погледът му попадна на обикновения кафяв ковчег отпред. Бе идвал тук рано сутринта, за да подпише необходимите документи за погребението. Тогава му отвориха ковчега, за да може да се сбогува за последен път с баща си. Бен бе стоял и гледал известно време Ленард, легнал спокойно, облечен с най-новия си костюм.

— Такъв чудесен човек — възкликна една жена с побелели коси, която той не можа да познае. — Много ще ми липсва.

Бен й благодари и огледа хората в стаята. Присъстваха около двайсетина души, но познаваше само някои от тях. Отсреща стоеше Лилиан Скуайър и разговаряше с възрастна двойка. Насочи се към нея, но точно в този момент на пътя му се изпречи Джей Ти Скуайър, който бе подкарал инвалидната си количка точно към него. На лицето му грееше топла усмивка.

Бен продължи да стиска юмруци дори когато се опитваше да запази спокойствие. Джей Ти бе последният човек, когото бе очаквал да види на погребението на баща си. Дали вече се бе освободил от налудничавата си мисъл, че семейство Дамероф са виновни за това, че се е превърнал в инвалид? Бен знаеше, че преди той обвиняваше Кит, Ленард, а по някакъв начин и самия него. Мразеше всички. Но може би в края на краищата бе разбрал, че греши. Или дори бе стигнал до мисълта, че сам носи известна вина, след като се бе оказал в онзи мотел заедно с Кит. Всъщност едва ли би могъл да очаква подобно нещо от този мъж.

— Ужасен ден, Бен, наистина ужасен ден — каза Джей Ти, като вдигна глава и го погледна тъжно.

Бен го огледа. Лицето му имаше сивкав цвят, под очите му имаше торбички. Черната му коса, с която толкова много се гордееше, бе все още доста гъста и черна, сигурно я боядисваше. Личеше си, че някога е бил хубав мъж, но дълбоките бръчки около устата му придаваха доста отблъскващ вид, така че красивите му черти не се забелязваха.

Според Бен лицето му в този момент точно отразяваше неговата същност. Беше облечен в тъмносин блейзър и старателно изгладени сиви панталони, но яката на ризата му бе твърде широка за тънкия му врат. Кокалестите му колена се очертаваха под панталоните, а безжизнените му крака бяха поставени един до друг.

Бен се разкъсваше между съжалението и желанието си да го удари. Но след като човекът бе проявил благородство и бе изразил съжалението си за смъртта на баща му, трябваше да се държи прилично.

— Да, Джей Ти, наистина ужасен ден — бе всичко, което успя да изрече.

— Къде е сестра ти? — попита той, без да се опитва да скрие любопитството си. — Защо не дойде да изпрати баща си?

— Замина и за съжаление не можах да я открия — с нежелание обясни Бен.

— Срамота — поклати глава съседът. — Сега трябва да е тук — после погледна младия мъж и му се усмихна. — Лично аз за нищо на света не бих пропуснал това погребение.

Бен отстъпи една крачка назад, като се опитваше да овладее гнева си. Това копеле бе дошло тук, за да се забавлява.

— Може би ще успееш да научиш нещо от баща ми в този ден, Джей Ти — просъска Бен. — Защото ти наистина нямаш представа какво значи да си истински съпруг и истински баща. Всъщност ти изобщо не знаеш какво значи да си истински мъж.

Отдалечи се бързо, но все пак успя да забележи гнева, който блесна в очите му. Това доста го учуди: никога не си бе давал сметка, че Джей Ти го мрази толкова силно.

Забеляза на входа Джо Ленстолър, който придружаваше слабичък възрастен мъж, явно баща му. Това би трябвало да е партньорът на Ленард на карти, помисли си Бен, макар че той изглеждаше доста по-възрастен от баща му, сигурно над осемдесет. Той се запъти към тях. Възрастният мъж се опита да се отдръпне от Джо и загуби равновесие, падна върху мраморния под и извика от болка.

Бен се затича и коленичи до него. Внимателно опипа ръцете и краката на стареца. Човек на тази възраст, при това толкова слаб и крехък, лесно би могъл да счупи някой от крайниците си при такова падане. Докато проверяваше, заговори успокоително на уплашения човек:

— Всичко е наред, господи Ленстолър, вие сте добре, не се безпокойте за нищо.

Двамата с Джо му помогнаха да се изправи на крака.

— Съжалявам, Бен — извини се Джо, — и без това си имаш достатъчно проблеми днес. Благодаря ти, но моля те, не се занимавай повече с нас.

— Не ставай смешен — отвърна му. — Ако има още нещо, което бих могъл да направя… — погледна към възрастния човек, който още трепереше. — Добре ли сте? Искате ли да ви донеса чаша вода?

— Благодаря, добре съм — успя да се овладее старецът. Когато ги поведе напред, някой оповести, че траурната церемония започва.

— Хайде, отивай — подкани го Джо. — Ние ще се оправим.

Бен им кимна и зае мястото си на първия ред. Гледаше замислено ковчега, докато останалите сядаха зад него.

Джо Ленстолър спря таксито си пред червената тухлена сграда. Не се бе обадил предварително, но беше сигурен, че Бен е вътре. Сигурно има още доста работа за свършване след погребението. Надяваше се, че ще успее да го убеди да остави работата си за малко. Трябваше да му съобщи онова, което знаеше.

Бен се учуди, като го видя, но Джо с облекчение установи, че не бе подразнен от посещението му.

— Здрасти, Бен — поздрави го, като влезе. — Знам, че си доста зает, но бих искал да те изведа за малко. Ще те почерпя с една бира или поне с чаша кафе.

— Благодаря ти, Джо — усмихна се той. — Много мило от твоя страна.

— Е, това е най-малкото, което бих могъл да направя за теб, след като ти се държа толкова внимателно с баща ми — сви рамене Джо.

— Нищо особено не съм сторил — махна с ръка Бен.

— Добре де, както кажеш, но ще дойдеш за малко с мен, нали?

— Разбира се — отвърна Бен и грабна сакото си от стола. — Трябва да си призная, че ми се зави свят от това опаковане.

Двамата се запътиха към близкото кафене, същото, в което Бен бе закусил предишната сутрин.

След като се настаниха в дъното на заведението, Джо извика сервитьорката и й поръча две кафета и два черешови пая.

— В момента имаш нужда точно от един сладък пай — каза той на Бен. — Можеш да ми вярваш, изпитал съм го.

— Смятам, че си прав — усмихна се той.

— Значи ти наистина напусна тази дупка и стана лекар — погледна го с възхищение съученикът му. — Дори след като онази Уол отмъкна парите на баща ти.

— Има ли нещо за мен, което още да не си научил? — изненадано го запита.

— Хайде, Бен — дружелюбно подхвана Джо. — Всички знаеха за тази Маргарет Уол, която отмъкна парите на не едно семейство. Това не беше тайна.

— Сигурно е така.

— Но ето, че това не можа да те спре. Ти отиде в колеж, а после продължи да учиш медицина — Джо сложи четири бучки захар в кафето си и си сипа малко мляко. — Но независимо от това, сигурно си се зарадвал, когато тя бе арестувана.

— Сериозно ли говориш? — попита Бен и престана да разбърква кафето си. — Не съм чувал дори името й да се споменава, след като тя изчезна.

— Не мога да повярвам — повдигна учудено вежди Джо. — Да, тя беше арестувана в Пенсилвания преди няколко години. Занимавала се е със същите машинации, но този път са я хванали и сега лежи в затвора.

Бен поклати глава.

— Това е хубаво, Джо. Но нещата се случиха толкова отдавна, че сега имам чувството, че са били просто лош сън. А тогава ми се струваше, че тази жена е съсипала завинаги живота ми — замълча за миг, после продължи: — Вярно, че не бях кой знае колко щастливо дете, но тя със сигурност… Както и да е, тези дни са отдавна отминали — приключи. — Освен това тя си е получила заслуженото. Така че можем да го отпразнуваме — обърна се към сервитьорката, която минаваше покрай масата им. — Госпожице? Кога най-сетне ще получим тези специални пайове?

— Кажи ми къде живееш сега — усмихна се Джо. — Предполагам, че си в Ню Йорк?

— В Манхатън. Това е източната част на града.

Съученикът му се поколеба. Май подходящият момент бе настъпил. Той си пое дълбоко дъх.

— Познавам още един човек от нашия град, който сега живее там. Тони Келнър. Помниш ли го?

— Да, беше приятел на сестра ми. Всъщност неотдавна го видях. Карлин се познава по-добре с него, макар че, честно казано, не ми е ясно защо го харесва. Лично на мен не ми е симпатичен. Никога не ми е бил.

— Карлин Скуайър? Вие двамата още ли сте заедно? — попита с широко отворени очи Джо.

— Да, след едно прекъсване от около сто години — усмихна се той. — Отново сме заедно и този път завинаги, надявам се.

— Боже господи! — измърмори Джо и погледна нещастно към кафето си.

Сервитьорката им донесе сладкишите. Бен погледна към Джо в очакване да каже нещо, но той мълчеше.

— Джо, за втори път внезапно ставаш твърде мълчалив — каза накрая. — Май нещо става тук, но аз не мога да го разбера.

Джо го погледна и се зае с пая си.

— Хубав пай, нали? — попита с невинен глас. После помълча малко и добави най-неочаквано: — Нали помниш какъв калпазанин бях в гимназията?

— Бих казал, че всички бяхме калпазани — отвърна с усмивка Бен.

— Не, не като мен — упорито продължи Джо. — Аз не учех, харчех парите си за модерни дрехи, от които нямах нужда, заглеждах се по момичета, които не бяха за мен, и бях невероятно мързелив, наистина.

— Е, това не са някакви престъпления — успокои го. — Няма защо да се обвиняваш толкова сериозно за тях.

— Не, бях просто едно нищожество — продължи другият мъж, после се поколеба. — Нали помниш, че по едно време работех на рецепцията в мотела и имах навика да… — гласът му потрепери — да подслушвам всички разговори със стаите, нали разбираш.

— Да? — попита тихо Бен, като си даваше сметка, че този разговор започва да става сериозен.

— Работех две вечери в седмицата плюс събота вечер в мотела „Звездна светлина“. Правех го главно за да изкарам повече пари за дрехи — каза и спря.

— Мотелът „Звездна светлина“ — повтори Бен. Другият мъж кимна, остави виличката до чинията си и постоя известно време съвсем неподвижно.

След малко, продължи, но думите излизаха все по-трудно и по-трудно от устата му:

— Така веднъж, когато бях на рецепцията, отвън позвъниха и поискаха да ги свържа с една от стаите. Свързах ги, но започнах да подслушвам и ето, че най-внезапно гласът на момчето се промени, то нарочно искаше да се представи за по-възрастен човек. Чух как каза на дамата, че е станала автомобилна катастрофа.

— Дамата беше майка ми, нали?

— Да — пое дълбоко дъх Джо. — Всъщност не знаех, че майка ти и господин Скуайър идват в мотела. Бях ги видял няколко пъти през последните седмици. Но пред никого не бях споменавал за това — отпи от кафето си и с усилие продължи: — Мислех си, че би трябвало да им съобщя, че това е шега, да им позвъня лично, след като затвориха слушалката. Но само след миг двамата изскочиха като обезумели и хукнаха към колата му — поколеба се, явно не беше сигурен дали би трябвало да продължи нататък. — От мястото, където седях, не можех да виждам изхода на паркинга. Но чух трясъка и веднага разбрах какво се е случило.

Бен бе свел поглед към чашата с кафето си.

— Знам, че трябваше да съобщя за това на някого, Бен, знам, че трябваше да го направя. Но бях дете и се чувствах толкова объркан. Добре разбирах, че подслушването е нещо лошо. Нали ти е ясно? Срамувах се и ме беше страх, че ще изгубя работата си.

— Няма значение, Джо, и без това не си знаел кой се обажда.

— Но аз знаех кой се обади. Веднага го познах.

Бен го погледна учудено.

— Беше Тони Келнър.

Лицето на Бен пребледня като платно.

— Тони Келнър? За приятеля на Наташа ли говориш?

— Той имаше един такъв глупав южняшки акцент. Веднага щом вдигнах слушалката, познах гласа му. Но когато разговаряше с майка ти, той се преструваше така, че човек в никакъв случай не би могъл да го познае.

— Значи той се е обадил? — попита високо и ядосано Бен, вече напълно осъзнал думите му. — Сигурен ли си?

Джо кимна тъжно.

— Когато те видях в таксито си вчера, реших, че имаш право да го знаеш. Нали разбираш, през тези години непрекъснато си повтарях, че това вече няма значение. Нищо не би могло да върне майка ти обратно или да помогне на онзи Джей Ти Скуайър. Но ти си добър човек и…

Лицето на Бен като че се бе вкаменило. Когато заговори отново, гласът му бе леден:

— Значи няма никаква грешка? Става дума за Тони Келнър.

— Няма никаква грешка. Единственото, което мога да ти кажа, е, че съжалявам, че не ти признах по-рано.

— Разбирам.

Бен се измъкна от масата и тръгна към вратата. Джо забеляза, че по пътя леко залитна. Усети как отново го обхваща чувството за вина, точно както през онези години. Поне бе доволен, че най-накрая го сподели с някого. Наистина доста късно, но все пак направи онова, което смяташе за правилно. Дано наистина да е правилно — помисли си той.

25

Щастливо усмихнат, Бен се втурна в апартамента, след като Карлин му отвори вратата.

— Здравей, скъпа — каза нежно, като пусна чантата си и я прегърна. — Нямам думи да ти обясня колко съм щастлив, че те виждам отново.

— Като че отсъства с години, а не само няколко дни — отвърна тя и обви с ръце врата му. — Толкова съжалявам, че не можах да присъствам на погребението.

Двамата се целунаха страстно, в миг целият свят престана да съществува за тях, накрая Бен успя да я откъсне от себе си.

— Как се чувстваш? — попита.

— Много съм добре, уверявам те — усмихна се тя. — Не ме гледай така, сякаш очакваш всеки момент да се разпадна.

— Наистина ли? Не чувстваш ли болка?

— Най-големият ми проблем е, че трябва да стоя затворена в този ужасен апартамент. Ако това продължи, направо ще полудея.

— Я да видим сега — каза съвсем сериозно Бен, като я прегърна през кръста. — След като твърдиш, че се чувстваш добре, трябва да проверим за какво точно си готова — целуна я силно по устните. — Сега добре ли си?

— Да, определено — засмя се тя. — Може ли още?

Устните му докоснаха нежно врата й, после продължиха надолу и след като разкопча блузата й, езикът му бавно пое надолу, за да опита сладостта на гърдите й.

— Как се чувстваш сега? — попита.

— Оо, страхотно — промърмори Карлин.

Устните му отново потърсиха нейните, а ръцете му се спускаха трескаво по тялото й, докосваха гърдите й, после талията й, докато достигнаха до ципа на полата й.

— А какво ще кажеш за това?

Бен смъкна блузата й.

— Да, наистина е страхотно.

Сега тя му помогна да се освободи от сакото и вратовръзката си, после измъкна ризата от панталоните му и я разкопча, като прокара пръсти по гърдите му.

— А ти? — попита тя. — Как се чувстваш сега?

— Прекрасно — отвърна Бен. Грабна я на ръце и я отнесе до леглото. — Смяташ ли, че бихме могли…

— Трябва — бързо го прекъсна тя. — Не бих могла да го понеса, ако сега спрем.

Той я положи внимателно върху леглото, след това бързо съблече останалите си дрехи.

— Искам да остана така завинаги, да те гледам и да те прегръщам — прошепна й, като легна до нея и й помогна да си свали сутиена и бикините. — Когато бях далеч, исках единствено да се завърна по-бързо при теб. Толкова те обичам.

Тя го погали по гърдите и раменете, очарована от удоволствието, което изпитваше при всяко докосване. Нима бе възможно да се вълнува толкова, сякаш й бе за пръв път? Покриваше с целувки лицето, врата и гърдите му, после се спусна надолу по стройното му тяло, към стегнатия му корем. Пъхна ръце под хълбоците му и отърка гърдите си в твърдия му член. Той въздъхна от удоволствие и взе лицето й в ръце, за да я целуне.

Целувките им ставаха все по-страстни, ръцете му притискаха нежно гърдите й, пръстите му дразнеха зърната им, после наведе лице и смукна първо едното, после другото. Усещането на топлия му език бе невероятно възбуждащо.

— Бен… — пошепна Карлин.

— Господи, обичам те! — отвърна с пресипнал глас той и спусна ръцете си надолу по тялото й, докато достигна до вътрешната част на бедрата й. Покри с целувки цялото и тяло, а пръстите му с удоволствие докоснаха влагата между краката й и бавно се плъзнаха навътре, което я накара да въздъхне от удоволствие.

Карлин настръхна, когато езикът му зае мястото на пръстите му й докосна най-чувствителното й място. После най-неочаквано Бен зарови лице в нея. Езикът му се движеше все по-бързо и по-бързо. Заровила пръсти в косата му, Карлин притискаше главата му към себе си и усещаше как възбудата й нараства с всяка секунда. Без да отдръпва езика си от нея, той плъзна и двата си пръста навътре. Тя почувства, че всеки миг ще експлодира, после извика от удоволствие и потрепери. Бен забави движенията си и я притисна към себе си.

Изтегна се до нея и двамата лежаха така известно време с преплетени ръце и крака. Карлин вече дишаше по-спокойно, въздъхна от удоволствие, после го погледна в очите и докосна нежно с пръст устните му.

— Господи, Бен, това беше…

— Само началото, надявам се — усмихна се той и я целуна. — Просто никога няма да престана да те желая.

В отговор тя го прегърна, устните им отново се срещнаха, този път в още по-страстна целувка. Карлин прехвърли крака си през тялото му и го накара да се извие целия, така че той легна по гръб, а тя се оказа отгоре. После го възседна, като галеше нежно гърдите му.

Очите му не се отделяха от нейните, ръцете му се плъзнаха по тънката й талия, а след това нагоре към гърдите й.

— Толкова си хубава…

Карлин усещаше колко силно я желае, почувства как и нейното желание нараства бързо. Внимателно насочи члена му вътре в себе си и се плъзна напред върху него. Остана така за миг неподвижна, после се плъзна напред-назад, първо по-бавно, а след това все по-бързо и по-бързо, стиснала здраво с ръце раменете му.

— Господи! — извика Бен, хвана я с две ръце през кръста и я принуди да спре точно в момента, когато бе проникнал най-дълбоко в нея. Тя въздъхна от удоволствие и впи нокти в раменете му.

Неочаквано той спря отново за миг, притисна я към себе си и я преобърна. Карлин кръстоса краката си на гърба му, докато той плавно проникваше все по-дълбоко в нея.

— Бен…

Той я притисна силно и двамата едновременно изпитаха върховно удоволствие. Останаха така известно време притиснати един към друг, Карлин бе заровила лице в гърдите му и никой от двамата нямаше ни най-малко желание да се помръдне. Дишането им бе все още ускорено.

После Бен нежно я погали по косата и избърса потта от челото й.

— Добре ли си?

— Не бих могла да бъда по-добре — усмихна се тя.

— Всъщност те питах за раната на корема. Не бих препоръчал подобни действия на пациент, който наскоро е претърпял толкова тежка операция.

— Е, нали лекарят ми си е тук до мен, ако възникне проблем, ще мога да се обърна веднага към него — засмя се Карлин.

— Да, наистина.

— Току-що ми дойде наум, че сигурно умираш от глад — погледна го тя. — Ако самолетът е кацнал в пет следобед и от летището си пристигнал направо тук, значи не си хапвал нищичко от обяд — погледна към часовника над леглото. — А вече е осем.

— Е, бях готов да заменя храната срещу удоволствието да те видя по-скоро — отвърна й. — Но не бих възразил, ако ми предложиш да хапна нещичко.

— Искаш ли да си поръчаме нещо от китайския ресторант? Той е съвсем наблизо и още работи.

— Идеално — каза той и скочи от леглото. — Кажи ми какво точно им е менюто, аз ще поръчам, а ти си почини. Май доста попрекалих с теб, като се има предвид състоянието ти.

— Състоянието ми? — повтори със смях Карлин. — Говориш така, сякаш съм бременна.

За миг двамата замълчаха, без да свалят поглед един от друг. После се усмихнаха, явно тази мисъл им хареса.

Само след половин час двамата вече седяха удобно разположени в леглото, а подносът пред тях бе отрупан с чинии.

Карлин протегна ръка към чашата с вода и каза:

— Толкова съм щастлива, че се прибра у дома.

— Не повече от мен — увери я Бен.

— Ужасно ли беше? — лицето й в миг стана тъжно. — Съжалявам, че не ми разреши да дойда с теб. Вече съм добре, можех спокойно да пътувам.

— Благодаря ти, но все още не бива да предприемаш толкова дълги пътувания.

— Мъчно ми е за баща ти — каза след кратка пауза Карлин. — Не го бях виждала отдавна, но винаги съм го харесвала — въздъхна тъжно. — О, Бен, всичко от Уестърфийлд постепенно избледнява от паметта ми и като че никога не се е случвало. Всеки път, когато разговарям с майка ми, имам чувството, че нещо от миналото ми е изчезнало завинаги. Сега, след като и баща ти си отиде…

— Да, разбирам те, сякаш миналото се е превърнало на пепел.

— Сигурно така се чувства всеки, след като напусне малкия град, в който е прекарал детството си — каза тя. — Вероятно осъзнава, че малкото градче от детството му остава затворено като в малка черупка, далеч от него.

Двамата помълчаха няколко минути.

— Знаеш ли, скъпа — внимателно започна Бен. — Бих искал да поговоря с теб за нещо от миналото ни. Много е важно.

— Нещо хубаво или лошо? — все още с усмивка попита тя.

— Не особено хубаво — с нежелание й призна.

— Наистина ли трябва да ми го кажеш? Не може ли да почака? — попита Карлин и сведе глава.

— Отнася се за Тони Келнър.

— Какво за него? — попита уж с безразличие тя.

— Все още ли се виждаш с него?

— Е, ако се случи — неопределено отвърна Карлин.

Налагаше се да запази в тайна секретните операции в полицията, но тъй като Бен познаваше Келнър, трябваше да прояви специално старание, за да не се досети за нещо. — Между другото, утре ще обядваме заедно.

— Карлин — погледна я с болка той, — Тони Келнър се е обадил тогава. Той е бил на телефона.

— На кой телефон? — объркано попита тя.

— Той се е обадил в мотела „Звездна светлина“.

Карлин остави картофа си обратно в чинията и го погледна изумено, после повтори думите му, сякаш не бе в състояние да разбере съдържанието им:

— Тони Келнър се е обадил на нашите родители? Не, не. Просто е невъзможно.

Бен се намести по-близо към нея.

— Да, възможно е и е вярно. В Уестърфийлд се видях с Джо Ленстолър. Сигурно не си го спомняш, и той учеше в нашата гимназия. Точно тогава е работел на рецепцията в мотела и е подслушал телефонния разговор. Той е сигурен, че е бил Келнър. Сам ми го каза.

— Точно тогава той беше приятел на Наташа, нали? — погледна го Карлин.

Бен кимна.

— Но защо го е направил? — почти шепнешком попита тя.

— Нямам представа. Може би някаква глупава шега.

Младата жена отвърна поглед. После бързо постави чинията си върху масичката до леглото и се изправи.

— Извини ме за минута, трябва да отида до банята. Веднага се връщам.

Прекоси стаята колкото можеше по-бързо. Едва успя да отвори банята и да влезе вътре, когато се разрида. Най-неочаквано почувства силна болка на мястото на операцията. Свлече се на земята, докато топлите сълзи се спускаха по бузите й.

Тони Келнър не бе просто шеф на банда крадци, той бе човекът, разрушил семействата им. А сега тя трябваше да се прави на негова приятелка, да се среща с него, за да се опита да разбере нещо за престъпната му дейност. Трябваше да се преструва, за да спечели доверието и благосклонността му. Нещата изглеждаха по един начин, когато трябваше да се среща с него просто по работа, и съвършено различно сега, когато разбра от Бен истината.

Опита се да събере мислите си и да потърси разрешение на проблема, но това се оказа невъзможно. Чувстваше, че е близо до важни разкрития, но за това бе необходимо да се сближи с Тони Келнър. Как обаче би могла да го направи, след като вече знаеше, че той бе превърнал баща й в инвалид и бе убил майката на Бен? Ако това беше истина, просто не би могла да продължи да работи по този случай. Представи си баща си и Кит Дамероф в стаята на мотела, как вдигат слушалката, след като телефонът звъни, и после как тичат като обезумели навън, чули ужасното съобщение. Тази картина бе непрекъснато пред очите й, след като се случи нещастието. Но този път виждаше как майката на Бен разговаря с Тони Келнър, представи си го как от другата страна на линията се нрави на ченге, после затваря и се смее радостно, докато баща й и Кит тичат към колата. Чу отново трясъка и като че усети кръвта, която се бе плиснала наоколо. Буца заседна на гърлото й. Бих могла да го убия със собствените си ръце — помисли си Карлин.

След малко се изправи, отиде до умивалника и наплиска лицето си със студена вода. Отвори шкафчето с лекарствата и изпи два аспирина.

Вече знаеше какво трябва да направи. Ще продължи започнатата операция. В края на краищата беше полицай и не можеше да си позволи да отмъщава, дори и ако бе засегнато семейството й. Нито пък имаше право да се откаже по средата на операцията.

Трескаво преценяваше възникналата ситуация. Нямаше как да докаже, че точно той се е обадил, не можеше да го съди сега, след толкова време за стореното преди години. Единствената възможност бе да докаже сегашните му престъпления и да го накара да си плати за тях скъпо и прескъпо. Ще й бъде наистина мъчително, но ще трябва да се среща с него както преди. Ще се преструва на най-добрата му приятелка, докато успее да го спипа и тогава копелето щеше здравата да си изпати.

Преди да излезе от банята, се погледна в огледалото, за да се увери, че изглежда спокойна. Не биваше да остава твърде дълго тук. Бен щеше да се чуди какво става с нея. Но вече бе посегнала към дръжката на вратата, когато отново се спря. Какво щеше да му каже? Може би все пак трябваше да му се довери за полицейската операция, в която участваше? Отхвърли тази мисъл веднага. Беше твърде рисковано, като се имаше предвид колко ядосан бе Бен в момента. С нежелание отвори вратата и се върна в стаята.

Бен въздъхна с облекчение, когато Карлин се настани до него в леглото. Бе оставил чинията си на масичката до себе си и мълчаливо я очакваше. Предполагаше, че се е разстроила доста от новината, която й съобщи, и тя наистина изглеждаше разстроена в началото. Но после бе объркан от внезапната й студенина и от бързината, с която стана и излезе от стаята.

— Добре ли си?

— Разбира се, скъпи — усмихна му се тя.

— Вече знаеш за него — продължи той с твърд глас — и просто не мога да си обясня как този човек има наглостта да се държи приятелски с теб.

— Да, наистина е странно. Интересно е — отвърна му със спокоен глас, което й струваше огромни усилия.

— Да не си се побъркала? — погледна я учудено Бен. — Какво искаш да кажеш с това „интересно“?

— Е, просто интересна теория — продължи тя и в същия миг усети силна болка в стомаха си.

Той ядосано отхвърли завивките, стана и си обу панталоните, без да каже нито дума повече. Докато закопчаваше колана си, се загледа изпитателно в нея.

— Ти май нещо не разбираш — започна с пресипнал от ярост глас. — Говорим за човека, който стана причина за смъртта на майка ми и осакатяването на баща ти — видя болката в очите й. — Да не би да смяташ, че това е просто някаква невинна шега на симпатично момченце, с което ти би могла да продължиш да се срещаш?

Карлин в миг почувства студ, издърпа завивките към себе си и се насили да му отговори, като се опитваше да премери внимателно думите си.

— Но ти не знаеш, че е бил точно той. Просто някой ти е казал, че е било така. Обаче това не е никакво доказателство.

Бен стисна гневно устни.

— Престани, Карлин. Не ми пробутвай разни номера. Няма да минат.

Тя извърна глава. Наистина сгреши, като се опита да третира Бен като малко дете.

— Сигурно си прав, говорих неразумно — отвърна. — Слушай, може би просто не мога да повярвам на всичко това, толкова е неочаквано за мен. Или може би все още не мога да осъзная какво точно изпитвам — не смееше да го погледне заради невероятните лъжи, които изричаше. — Направо не мога да разбера.

— Е, аз със сигурност също не мога — продължи ядосано Бен. — Не че бих искал да те видя нещастна и страдаща, но Карлин… — той се запъна, явно търсеше подходящите думи, — ние през цялото това време очаквахме да научим кой е отговорен за нещастието. Честно казано, аз вече не се надявах това да стане, и ето, че сега знаем. Може и да твърдиш, че нямаме доказателства, но аз вярвам на Джо Ленстолър. Когато ми го каза, се почувствах направо ужасно… а ти като че не изпитваш подобно нещо. Не си ядосана, нито разстроена, нямаш желание да му отмъстиш. Какво става с теб?

Тя го погледна безпомощно, но не посмя да каже нито дума повече.

— Винаги съм си мислил, че и двамата приемаме по един и същи начин онова, което се случи — каза и вдигна очи към нея, като в тях се четеше почуда, сякаш я виждаше за пръв път. — Но явно не съм бил наясно какво изпитваш ти. Май сме доста различни в това отношение.

— Бен, моля те, нека не позволяваме на това да провали вечерта ни. Върни се в леглото — подкани го тя и посочи към чиниите. — Хайде да довършим вечерята си.

Изгледа я изпитателно, после решително кимна. Седна в единия край на леглото и взе чинията си от страничната масичка.

— Добре — каза той и започна да се храни. Макар че вече нямаше апетит, Карлин също протегна ръка към чинията си. Чудеше се как ще издържи. Бен я смяташе за напълно безчувствена. Представяше си баща си, слаб и бледен, и онова негово безсмислено съществувание ден след ден в инвалидната количка, и всичко заради една идиотска шега. Истината бе, че изпитваше желание да изкрещи от гняв. Повече от всеки друг искаше да види час по-скоро как Тони Келнър гори в ада. Но трябваше да седи спокойно и да наблюдава Бен, който се преструваше, че е зает с вечерята си. Бе толкова близо до нея, но всъщност имаше чувството, че е на хиляди километри разстояние.

— Хари, да не би да се обаждам твърде рано?

— Давай, Кембридж, в тази къща не съществува такова понятие като твърде рано. Децата обичат да наблюдават всеки ден изгрева. Сигурно се смятат за петли с големи гребени.

Карлин се засмя, макар преди секунда да бе убедена, че това е последното нещо, на което е способна. Беше прекарала ужасна нощ. Двамата с Бен успяха да издържат някак си вечерята, но след това той си тръгна, като обясни, че рано на следващата сутрин го очаква операция. При други обстоятелства това едва ли би го спряло да не прекара нощта с нея. Но след разговора им за Келнър между тях като че се изправи непреодолима стена.

Карлин бе останала будна почти през цялата нощ, като разсъждаваше дали не би могла да сподели с Бен защо трябва да продължава да се държи приятелски с Тони. Наближаваше четири сутринта, когато най-накрая стигна до решението, че би могла да наруши правилата и да сподели тайната си. Все пак някакъв вътрешен глас настояваше да се посъветва по този въпрос с Хари и сега той със сигурност се питаше защо му се обажда толкова рано.

— Извинявай, че те безпокоя — започна неуверено и спря. Хари търпеливо я изчакваше да продължи. Децата явно бяха някъде наблизо, защото ги чуваше как си крещят едно на друго. — Става дума за Тони Келнър и за Бен.

Хари знаеше за връзката й с Бен, макар че двамата още не се бяха срещали.

— Слушам те — каза.

— Бен беше в Уестърфийлд за погребението на баща си и там разкрил, че Тони Келнър е отговорен за смъртта на майка му. Тя загина при същия инцидент, след който баща ми остана инвалид.

Не последва отговор, но Карлин имаше чувството, че долавя хода на мислите на Хари. Не му бе разказвала подробно за катастрофата, но явно сега нямаше да му е трудно да се досети как точно са се развили нещата.

— Келнър се обадил, представил се за ченге. Той станал причина двамата да изскочат набързо от мотела и след това да катастрофират.

— Господи, сигурна ли си, че става дума точно за същия човек? — учудено попита той. — Как е възможно такова съвпадение?

— Хари, въпросът ми е дали бих могла да обясня на Бен, защо се налага да продължа да се държа приятелски с Келнър — Карлин се опитваше да говори колкото се може по-бързо, с надеждата, че така ще бъде по-убедителна. — Той е човек, на когото бих могла да се доверя. Ако не му кажа, просто не знам как да му обясня поведението си. От негова гледна точка е просто лудост да продължавам да се виждам с този човек след всичко, което знам за него.

— Не трябва да му казваш — категорично заяви Хари.

— Но Хари, разбери, той ми е…

— Измисли някакво извинение, Кембридж, но нямаш право да проваляш всичко само защото приятелят ти ще ти се разсърди — тонът му ясно показваше, че изобщо не й съчувства. — Вече сме вложили твърде много време и пари в тази операция. Дори и не си помисляй, че можеш да се откажеш. Освен това никак не ми харесва, че приятелят ти и този Келнър се познават. Постарай се да подредиш нещата така, че двамата изобщо да не се срещат повече. Дръж приятеля си настрана от всичко това.

— Няма ли поне да размислиш?

— Вече ти казах мнението си — отвърна й с раздразнение Хари. — Страхувам се, че този твой добър лекар може да обърка всичко. Представи си, че се опита да сплаши по някакъв начин Келнър и той напусне града? Или просто преустанови за известно време дейността си? Освен това, независимо че намеренията му са добри, както ти твърдиш, можем ли да имаме гаранция, че няма да се изпусне някъде за разследването, което провеждаме? Тази тяхна стара вражда може да ни създаде сериозни неприятности.

Карлин бе очаквала Хари да реагира по този начин, но студената му пресметливост доста я подразни.

— Хари, Келнър е причина баща ми сега да е в инвалидна количка.

— И какво искаш да кажеш с това? Може би желаеш да се откажеш от този случай? Вярно е, че е доста неприятно, когато се получават такива конфликти на интересите, но ти си най-добрата връзка към този тип, така че не бих искал да се отказвам от теб дори при новите обстоятелства. При всички случаи не си и помисляй дори да разказваш за операцията на някого. Разбрахме ли се?

Карлин прехапа устни. Естествено, Келнър бе случай на Хари и той очакваше добра оценка от шефовете си, ако успее да се справи с него. Затова и бе вбесен от факта, че тя е мислела да разкаже на някого за разследването.

— Прав си, Хари — съгласи се накрая, след като осъзна, че няма смисъл да спори с него, — ще мълча.

— Е, хайде, до скоро — отвърна й доста по-дружелюбно той. — Сега трябва да се оправям с хлапетата, да ги накарам да хапнат нещо, преди да излязат.

— До скоро, Хари.

Тя въздъхна дълбоко и затвори телефона. Не можеше да пренебрегне желанието на колегата си да разкаже всичко на Бен, не и след годините, които бе прекарала с него, и доверието, което си бе спечелила с толкова усилия. Бен ще трябва просто да й повярва, да й се довери, че знае какво върши.

Изправи се и тръгна към банята, за да вземе един душ. Мислеше си с тъга, че нищо не може да се направи, трябва да остави нещата така, макар че й бе ясно как ще го приеме Бен.

Мерилин Флойд влезе в кухнята точно когато Хари затваряше телефона.

— Кой беше? — попита тя.

— Просто Карлин — отвърна той.

Тъкмо бе отворила хладилника, за да вземе кутията е натурален сок, но в миг застана неподвижно. После погледна изпитателно съпруга си.

— Не е ли още твърде рано да бъдеш занимаван от тази „фантастична жена“?

— Престани, Мерилин — сряза я Хари и й обърна гръб, но забележката й се запечата в съзнанието му.

Какво ли биха си помислили големите шефове, ако знаеха, че любимата им детективка е отправила към него молба, каквато не би си позволил и един аматьор? Каквато си е късметлийка, помисли си той, сигурно дори при това положение ще решат, че заслужава Нобелова награда.

26

Бен се бе прибрал само преди няколко минути и тъкмо се преобличаше, когато на външната врата се позвъни. Чувстваше се толкова изтощен, че нямаше желание да се вижда с никого. Дори изморителният ден в спешното отделение не му бе помогнал да забрави разговора с Карлин. Почти не спа през нощта, след като се прибра от дома й, като не спираше да мисли за това. Той бе не само изумен от реакцията й, когато научи за Тони. Шокиран бе и от обстоятелството, че това някак си така бързо и рязко ги раздели. Господи, та той дори нямаше желание да остане при нея през нощта. Докато беше в Уестърфийлд, мечтаеше единствено за това да прекара колкото се може по-дълго време с Карлин. А сега бе толкова объркан от реакцията й, че му се искаше да остане сам.

Припомни си как се любиха преди това, как се бе сгушила в прегръдката му. Може би направи грешка, като я остави сама. Най-важното бе да останат заедно. Нямаше да позволи на нищо да ги раздели отново, това бе нещо като клетва и той възнамеряваше да я изпълни.

Това, естествено, не означаваше, че има намерение да остави Келнър ненаказан.

На вратата отново се позвъни, този път по-настойчиво.

— Идвам — извика и се отправи към вратата.

— Здравей, братко.

Бен бе приятно изненадан да види Наташа. Изглеждаше страхотно, с чудесен тен и щастливо лице. Той я прегърна с любов.

— Кога се върнахте? Преди заминаването така неясно ми обясни какви са плановете ви, че просто нямах представа кога да ви очаквам.

— Прибрахме се снощи — отвърна тя, свали мантото си и го хвърли върху канапето, после седна на близкия стол. — Пътуването беше страхотно. Прекарахме чудесно.

— Изглеждаш прекрасно — усмихна й се Бен, като седна на стола срещу нея. — Но ти винаги си изглеждаш така, независимо дали си била на пътешествие или не.

— Да, сигурно в мен е скрито някакво вълшебство.

Той се засмя.

— А сега ми разкажи всичко, което съм пропуснала — настоя сестра му.

Усмивката му моментално изчезна.

— О, Таш, говоря ти тук разни глупости, а не съм ти казал най-ужасното.

— Какво? — попита уплашено тя.

— Татко почина. Погребението беше във вторник. Не можах да се свържа с теб и да ти съобщя. Ако имаше някаква възможност, веднага бих ти се обадил.

— Ти си ходил на погребението в Уестърфийлд?

Бен кимна.

— Съжалявам, че не бях тук, за да те придружа, Бен. Чувствам се ужасно при мисълта, че се е наложило да бъдеш съвсем сам. Оправи ли се с апартамента и с всичко останало?

— Да, всичко е наред.

— О, там бе такава бъркотия, сигурно си се измъчил. Наистина съжалявам.

След като сестра му не попита нищо повече, Бен реши сам да й разкаже.

— Не искаш ли да знаеш от какво почина?

Първоначално тя се смути малко, но после бързо се овладя.

— Е, разбира се, че искам. Но предполагам, че е станало от старост. Това е напълно естествено.

— Той не беше чак толкова стар, Таш — каза Бен, като се постара думите да не звучат като обвинение. Какъв смисъл имаше да я разстройва, след като явно за нея смъртта на баща им не беше чак такава трагедия. — Получил е инфаркт точно когато се е прибирал вкъщи и е починал веднага.

— О, не, нима е умрял на улицата? — въздъхна Наташа. — Ама че работа. Ужасният му късмет се е проявил и този път.

Тя се изправи и отиде към прозореца, като остана с гръб към Бен.

— Имаше тъжен живот, ето че и смъртта му е толкова тъжна — отбеляза тя.

Бен изчака, но сестра му не каза нищо повече.

— Таш, има още нещо — каза той. — Помниш ли своя приятел Тони Келнър?

Стори му се, че тя се стегна при споменаването на името му.

— Да, помня го — отвърна, без да се обръща.

— Докато бях в Уестърфийлд, разкрих нещо за него — направи кратка пауза, като се колебаеше как точно да й го каже. — Той е бил човекът, който се е обадил в мотела. Представил се е за ченге и е излъгал мама и Джей Ти за автомобилната катастрофа.

Наташа нито се помръдна, нито каза нещо.

— Добре ли си? — попита Бен. — Знам, че това е голям шок за теб. Но там срещнах един човек, който е подслушал целия разговор. Той е познал гласа на Тони.

Тя се обърна и погледна внимателно брат си.

— Бен, не ти ли изглежда доста безсмислено? Та той ми беше приятел, защо ще постъпва по този начин с майка ми?

— Не знам — отвърна Бен, като поклати глава, — и аз се чудя вече от два дни защо. Все пак имам някои предположения.

— Може би приятелят ти е чул нещо, но все пак ми се струва, че това не е бил Тони. Просто е невъзможно.

— Не, той е бил — настоя брат й.

Тя обърна глава към него и повтори бавно, сякаш обясняваше нещо на двегодишно дете.

— Не, Бен, този човек греши. Не е възможно да се е случило подобно нещо. Тогава Тони бе влюбен в мен. Той никога не би направил нещо, с което да ме нарани. Предполагам, че си бил доволен да откриеш виновника, но това просто не е вярно.

Той прокара нервно пръсти през косата си. Първо Карлин, а сега и Наташа, и двете се държаха с него така, сякаш не беше с всичкия си.

Тя отиде до канапето и грабна палтото си.

— Съжалявам, но трябва да тръгвам. Отбих се само да ви поканя двамата с Карлин на вечеря утре в един ресторант на Двайсет и трета улица, който открих наскоро. Ще дойдеш ли? Около девет и половина.

Бе смутен от бързината, с която сестра му смени темата, но се опита да не го показва.

— Ще трябва да попитам Карлин, но ако тя е свободна, ще дойдем — възнамеряваше да й позвъни веднага след като сестра му си тръгне.

— Чудесно. Ще ти позвъня в болницата, за да ти кажа точния адрес — каза Наташа, наведе се и го целуна по бузата. — Довиждане, знаменити докторе и мой брат — допълни тя и се засмя дяволито. — Как ли ти устояват тези сестри? И дали наистина се опитват?

Наташа чу, че докато затваряше вратата, Бен се засмя, макар че не му бе особено весело. Тя отиде до края на покрития с килим коридор и зави зад ъгъла. Там се изправи до стената и изчака, докато се поуспокои. Етън я очакваше в бара насреща да пийнат по чашка, преди да отиде на някакво съвещание. Просто не можеше да се появи пред него толкова разстроена.

Явно миналото се опитваше да се вкопчи с пълна сила в нея. Но тя бе готова да направи всичко възможно, за да не му позволи.

Бен изтича, за да хване зеления светофар на кръстовището „Колъмбък Съркъл“ и зави към Сентръл Парк Уест. Вървеше бързо, като се вглеждаше в предната част на сградите, където обикновено върху бяла табелка се изписваше номерът им. Така се бе унесъл в мислите си, че не забеляза паркираната на няколко метра от входа на сградата кола на Карлин.

Карлин, която хапваше набързо сандвич в близкото кафене, остана с отворена уста, като забеляза Бен. Не трябваше да узнае, че прекарва последните дни от отпуската си да наблюдава апартамента на Тони Келнър. Тя сведе глава над масата, за да не види лицето й.

С решително изражение на лицето Бен отвори тежките стъклени врати на входа на сградата.

Господи, не — казваше му шепнешком тя, — какво правиш! Стой настрана, моля те.

Бен вече се бе отправил към асансьора, когато пред него се появи портиерът.

— Мога ли да ви помогна?

Той се спря.

— Моля, позвънете на Антъни Келнър. Кажете му, че Бенджамин Дамероф е тук и иска да го види.

Изчака, докато портиерът набра номера по вътрешния телефон и предаде съобщението. Последва продължителна пауза. Най-накрая портиерът каза:

— Да, сър, много добре. После погледна към Бен — последният асансьор в дъното на коридора. Двайсетият етаж, четвърти апартамент.

— Благодаря.

Тони отвори вратата с широка усмивка на уста. Още от пръв поглед Бен забеляза шитата по поръчка риза, копринената вратовръзка и тъмносивите панталони, които без съмнение бяха част от скъп костюм.

— О, Бен Дамероф — извика той и го покани да влезе, — каква изненада! Винаги е толкова приятно човек да се срещне със стари приятели. На какво дължа това неочаквано удоволствие?

Бен влезе в апартамента. Всекидневната бе луксозно обзаведена, имаше и няколко антики, подредени с вкус, а светлината падаше така, че открояваше прекрасните картини върху бледобежовите стени. В първия миг посетителят се почувства неловко. Дори не бе предполагал, че Тони е толкова богат. Като си помисли, че се бе надявал това копеле да бъде строго наказано от съдбата! Но май щеше да се окаже, че въпреки пъклените си дела е бил доста щедро възнаграден.

Като се обърна с лице към Тони, Бен заяви:

— Не съм тук, за да възраждам стари приятелства. Може и да си бил приятел на Наташа, но за мен никога не си представлявал нищо.

— Ако не се лъжа, ти сам дойде да ме видиш, Бен — намръщи се Тони. — Просто не мога да разбера защо се нахвърляш върху мен с толкова остри думи.

Той още повече се раздразни от фалшивата му любезност.

— Защо да не ти го кажа направо, знам какво си направил — извика и го изгледа изпитателно.

— Какво съм направил — повтори с усмивка думите му Келнър. — Е, ще ти призная, че с това всъщност не ми казваш нищо, защото през живота си съм свършил толкова много неща.

Бен съвсем се вбеси.

— Стига си се правил на луд, Келнър. Говоря за телефонното обаждане в мотела „Звездна светлина“. Говоря за смъртта на майка ми и за онова, което причини на бащата на Карлин.

Тони кимна с глава, сякаш с мъка се опитваше да си спомни нещо напълно забравено.

— Да, спомням си. Майка ти и нейният баща си уреждаха тайни срещи в онзи мотел. Приятни вечери за двама, май така би могло да се каже.

— Остави определенията, ти си ги изплашил с твоето обаждане… С малката си шегичка направо си ги тласнал в онзи ужасен камион. Но сега вече знам, че ти си го направил — гласът му премина в студен, заплашителен шепот.

Тони се опита да се престори на смутен и объркан.

— Но за какво по-точно говориш, Дамероф? Каква шегичка?

— Я не се преструвай — сряза го той. — Защо, по дяволите, трябваше да им казваш, че децата им са пострадали при автомобилна катастрофа? Защо извърши тази подлост?

Келнър отстъпи назад, сякаш бе шокиран от отправените му обвинения.

— Виж какво, аз разбрах за тайната им връзка след това, както и всички останали, и изобщо не съм им се обаждал, уверявам те.

— Лъжеш, копеле мръсно — изсъска Бен. — Нямаш смелост дори да си признаеш какво си направил. Винаги си бил дребна душица.

Приятелското отношение на Тони в миг се изпари, а гласът му стана леден:

— Какво ти дава право да мислиш, че можеш да си позволиш да дойдеш в къщата ми и да ме обиждаш? Или че изобщо ми пука за теб и за проблемите, свързани с онова забравено малко градче? По дяволите, сигурно мнозина смятат, че двамата напълно са си го заслужавали.

Бен го погледна изпитателно. Ако до този момент имаше, макар и капка съмнение, сега вече бе сигурен, че той го е извършил.

— Ще ти потърсим отговорност. Аз и сестра ми от едната страна и Карлин от другата.

— О, значи говориш и от името на Карлин? — саркастично го попита.

— Как се осмеляваш дори да разговаряш с нея? — извика Бен. — Ти унищожи всички ни. А сега имаш наглостта да се представяш за приятел. Отсега нататък ще стоиш далеч от нея, разбра ли?

Тони като че обмисляше напрегнато нещо. После се засмя:

— Защо смяташ, че тя иска това? Твърде съм ценен за нея, за да се лиши от мен, ясно ли ти е?

— Повтарям ти да стоиш настрана — предупреди го.

— А сега ти ме чуй — безцеремонно заяви Тони и се приближи към него със заплашителен вид. — Твоята възлюбена Карлин не се нуждае от защитата ти. Преди да дойдеш да ми казваш какъв долен тип съм, трябваше да се огледаш около себе си. Карлин също е извършила някои нещица, които едва ли ще ти се харесат.

— Да не си посмял да говориш против Карлин — предупреди го Бен.

— Да, сигурно няма да ти е приятно да разбереш колко получава от мен всяка година, нито откога й плащам не само аз, но и много други.

— Стига си лъгал, мръсно копеле такова! — извика вбесен Бен.

Тони вдигна предупредително пръст към него.

— Ето че отново започваш с обидите — изрече със спокоен глас, но в очите му проблесна омраза. — Разбирам, че не ти е приятно да чуваш, че възлюбената ти Карлин е едно корумпирано ченге, което се грижи да натрупа достатъчно парички за старините си. Както изглежда, ако действа с това темпо, ще може да се пенсионира много преди да навърши шейсет и пет.

Без да се замисли, Бен се хвърли към него и го удари. Ударът беше толкова силен, че Тони се стовари на пода. Веднага посегна към канапето, за да се хване за него и да се изправи, а с другата си ръка опипа устата си, от която се стичаше кръв и капеше право върху светлата копринена дамаска на канапето.

Бен отстъпи няколко крачки назад, изпълнен с отвращение не само към него, но и към самия себе си.

— Махай се — извика му Тони, който с усилие изви глава към него.

Бен се отправи към вратата и я тресна след себе си. Този мръсник бе убил майка му и сега имаше нахалството да твърди… Не можеше дори да помисли отново за това, то беше толкова налудничаво. Като го видя, че се приближава, портиерът бързо му отвори вратата. Бен излезе, без да му каже нито дума, и тръгна напред, без да знае накъде. Карлин да взима подкупи! Господи, как само се опитваше това копеле да отвлече вниманието от самия себе си.

Продължи да крачи бързо с наведена глава, пресече улицата и влезе в Сентръл Парк. Опитваше се да изключи една мисъл от съзнанието си, но тя непрекъснато се връщаше, сякаш искаше непременно да бъде чута. Ако Карлин наистина е получила пари от Тони, не обясняваше ли това странното й поведение, когато й съобщи за извършеното от него? Ако наистина имаше интерес да защити Тони, то тогава със сигурност нямаше да е доволна от намесата му.

Разбира се, всичко това бе просто една невероятна измислица. Но все пак Карлин бе само един детектив, който получаваше доста ниска заплата. Те никога не бяха говорили за заплатата й, но той, както и всички останали, добре знаеше, че детективите не са сред най-високо платените служители в тази страна. Тя бе сама и трябваше да посреща всичките си разходи през тези години. Доколкото знаеше, също така трябваше да се грижи за майка си и баща си.

Карлин бе израснала в оскъдица и сама се бе отказала от възможността да забогатее, след като бе избрала професията на полицай. Възможно е да е започнала да съжалява за това свое решение. А може би е намерила начин да прави онова, което би искала, като същевременно получава някаква малка финансова компенсация. Толкова време бе минало от дните на детските им години, когато бяха така близки, възможно ли бе да се е променила толкова много?

Бен седна на една пейка в парка. Всичко това му изглеждаше смешно и невероятно.

Но то би могло да обясни нещата.

Не. В случая не ставаше дума за случаен човек. Това бе Карлин. Така че бе невъзможно.

Той се наведе напред и покри лицето си с ръце. Не се бе обаждал на Карлин от вечерята им преди два дни, макар непрекъснато да си повтаряше, че трябва да го направи. Веднага след като Наташа си бе тръгнала вчера, се наложи да отиде спешно в болницата. Тази сутрин бе в операционната, а щом свърши, тръгна към апартамента на Тони, и ето, че сега се чудеше дали да не изчака малко, преди да й се обади. Може би наистина трябваше да изчака, мислите му в този момент бяха толкова объркани. Не можеше да се примири с тези ужасни подозрения за нея, но как би могъл да отиде и директно да я попита за истината?

Да предположим, че все пак я попитам — разсъждаваше Бен. — Ако не е вземала подкупи, тя ще го отрече. Но дори да е вземала, пак ще отрече. Усети смразяващ страх при мисълта, че няма да знае със сигурност дали може да й се довери или не.

27

Като държеше слушалката малко встрани от ухото си, Карлин се опитваше да разбере съобщението, което в момента оповестяваха по високоговорителя. Бен явно нямаше да се обади, след като не го направи след осмото позвъняване. А от съобщението разбра, че автобусът на майка й ще пристигне след няколко минути, което означаваше, че през следващите няколко дни няма да може да поговори сериозно с него. Ядоса се, като си даде сметка колко неразумно бе постъпила. Но и той имаше вина, че толкова време изобщо не й позвъни.

Карлин бързо се отдалечи от телефонната кабина и застана на платното, където всеки момент трябваше да пристигне автобусът от Уестърфийлд.

Колко дни бяха минали от онази неприятна вечер? Два, а може би три. А от него нито дума. Явно й бе сърдит.

Е, и тя не беше във възторг от него, дявол да го вземе! Какво ли е наговорил вчера сутринта, след като влезе в апартамента на Тони Келнър? И какво си въобразява с това свое глупаво мълчание?

Погледна часовника си и разбра, че автобусът на майка й сигурно всеки момент ще пристигне. Май е най-добре да се опита да си придаде по-весел вид, макар че и поведението на майка й малко я бе ядосало. Бяха минали вече няколко седмици от раняването й, а Лилиан едва сега идваше да я види. Вярно, че родителите й се обаждаха по телефона всяка неделя, но всеки път Карлин бе чувала гласът на баща си, който бързо започваше да напомня:

— Това е междуградски разговор, Лилиан. Времето е пари.

Да, татко — искаше й се да му каже последния път, когато майка й му даде слушалката, — жалко, че не умрях при тази стрелба. Тогава би могъл да използваш парите, които ще трябва да се платят за тези разговори, за да си купиш вратовръзка или нещо друго. А Лилиан, естествено, не му отвръщаше абсолютно нищо, бързаше да довърши разговора с дъщеря си, като в същото време не се кара и с него.

В този момент автобусът зави зад ъгъла. Трябва да се държа добре — повтори си тя, докато автобусът спираше точно пред нея. — Майка ми е чудесна жена и няма никаква вина за идиотизмите на баща ми, колкото и да са ми неприятни те.

Лилиан бе първата пътничка, която слезе.

— О, скъпа — извика тя и прегърна дъщеря си. — Толкова се безпокоях за теб — после отстъпи и я огледа внимателно. — Наистина ли си добре, мила моя?

Карлин също радостно я прегърна. Как можа да си помисли дори нещо лошо за нея!

— О, мамо, добре съм. Всъщност, ако утре не стане прекалено горещо, бих могла да ти покажа всичко, което би искала да видиш в Ню Йорк. Ще мога да се разхождам с теб, да тичам, да карам ролкови кънки, ако желаеш, за да ти покажа, че съм напълно здрава.

Внезапно почувства огромна радост, че майка й е тук с нея. Каквото и да правеше Джей Ти, Лилиан неизменно оставаше на страната на дъщеря си. Карлин хвана майка си под ръка и двете отидоха от другата страна на автобуса, за да вземат малката й платнена чанта от шофьора.

— И така, мамо, какво всъщност би искала да видиш в Голямата ябълка[1].

— Ще ти призная нещо — тайнствено започна Лилиан, — имам чувството, че през последните петнайсет години непрекъснато съм живяла в Ню Йорк. Винаги съм обичала този град, поне онова, което знам за него от книгите и филмите. Знам, че разполагаме само с четирийсет и осем часа, но ако смяташ, че наистина си добре, бих искала да видя всеки метър от Боуъри до Харлем.

Карлин я погледна учудено.

— Откъде знаеш за тези места?

— О, скъпа, мислено съм започнала да пътешествам из Ню Йорк още когато бях дете. Но баща ти не се съгласи да живеем тук, той явно обича по-малките градчета.

Час по-късно двете жени вече се разхождаха около езерцето с лодките в Сентръл Парк. Карлин с радост наблюдаваше възхищението на майка си от моторните лодки, които се движеха с лекота по спокойната водна повърхност. Едно малко момиченце, което тичаше пред тях, се спъна и падна и тя с изненада гледаше отстрани, докато Лилиан бързо го вдигна и започна да го успокоява, а после го предаде в ръцете на баща му, като веднага започна съвсем непринуден разговор с добре облечения мъж и доста силно гримираната му съпруга. Само след няколко минути те вече бяха потънали в дълбоки философски разсъждения за предимствата и недостатъците на живота в големия и в малкия град.

— Сега двете с дъщеря ми отиваме до „Забарс“ — обясни майка й на новите си познати, после хвана Карлин под ръка и я поведе към западната част на парка.

— Откъде си чула за „Забарс“? — попита учудено тя, когато излязоха от парка и пресякоха улицата, на която се намираше Националният исторически музей.

Вместо да й отговори, Лилиан се обърна и посочи надолу към града.

— А „Дакота“ е в тази посока, няколко блока по-нататък, нали?

— Да, мамо — отвърна й, като се усмихваше доволна от изненадващата й осведоменост. — Сигурно знаеш за нея от убийството на Джон Ленън.

— Да, и от това, предполагам. Но всъщност за тази сграда се споменава и в една книга, която четох преди няколко години. Не знам дали си чувала, но „Дакота“ е една от първите сгради, построени в този район.

Карлин се засмя на глас, доволна от онова, което току-що бе чула. После двете обиколиха горната западна част на града, разгледаха магазините с хранителни стоки в „Забарс“, след това се разходиха из Ривърсайд Парк, където Лилиан поиска да види големите лодки, приспособени за жилища. Оттам продължиха пеша до гроба на Грант и Карлин се чувстваше съвсем изтощена, докато майка й още преливаше от енергия. А когато след това се върнаха отново пеша и стигнаха до апартамента на Карлин, Лилиан бе тази, която имаше сили да се заеме с приготвянето на чая и на малки сандвичи с пушена сьомга, която бяха купили от „Забарс“.

Карлин се отпусна на канапето и с удоволствие наблюдаваше как майка й за първи път в живота си яде сусамен хляб. Бузите на Лилиан бяха все още зачервени от продължителната разходка, прошарената й коса бе накъдрена от лятната влага. За пръв път младата жена си даде сметка колко красива е била майка й като млада. В Уестърфийлд това като че никога не се забелязваше и не й бе направило впечатление. Всъщност спомняше си как изглеждаше Лилиан, когато тя беше на пет или шест годинки. Но дори и тогава майка й изглеждаше доста възрастна. Даже на най-ранните им снимки хората обръщаха внимание преди всичко на Джей Ти. Лилиан винаги изглеждаше доста безцветна и уморена. Но ако я погледнеше сега човек! Откъде се бе появила тази енергия, тази жизнерадостност в нея?

Телефонът иззвъня и прекъсна мислите й.

— Бих могла аз да се обадя, скъпа — предложи майка й. — Ти май доста се по преумори днес.

Карлин се отпусна отново, доволна от предложението на майка си.

— Ало — енергично каза Лилиан, но когато продължи нататък, гласът й вече бе съвсем променен, в тона й се чувстваше някаква нотка за молба и извинение, толкова позната на дъщеря й.

— Аспиринът е в банята, в дясното шкафче, точно до пастата за зъби. Съжалявам, че не си успял да го намериш — каза майка й, отпусна се на близкия стол и на лицето й в миг се изписа страшна умора. — Не… — продължи толкова тихо, че Карлин едва я чуваше, — няма да се прибера преди вдругиден… Е, може би ще успея, но ме помоли да свърша някои неща тук.

Карлин знаеше кой се обажда и дори точно какво казва. Майка й не бе отсъствала дори и ден, и баща й вече я викаше да се върне вкъщи. Наблюдаваше Лилиан, която направо водеше вътрешна борба със себе си. Очевидно нямаше никакво желание да се прибира, но на лицето й вече се бе появило пораженческо изражение.

— Може би ще ми разрешиш да поостана малко, скъпи… Добре, ще ти се обадя преди девет и половина, обещавам. Ще трябва да преценя какво бих могла да направя за Карлин, преди да взема окончателно решение — затвори телефона съвсем разстроена. — Извинявай, скъпа, дори не ти предложих да поговориш с баща си…

— Няма защо да се притесняваш. Достатъчно ми беше да наблюдавам как ти му отстъпваш. Направи ми истинска услуга, като ми спести разговора с него — видя, че майка й се намръщи, явно не одобряваше думите й. — Съжалявам, мамо, може би не трябваше да го казвам. Просто ми липсва безкрайното твое търпение и доброта, когато става дума за баща ми.

— Безкрайно търпение и доброта? — объркано повтори тя. — Какво искаш да кажеш?

Карлин се замисли. Последното нещо, което искаше, бе да обиди майка си.

— О, предполагам, че имах предвид тази твоя изумителна способност да понасяш татко. Нима неговият егоизъм никога не те дразни?

Лилиан погледна учудено дъщеря си.

— Наистина ли мислиш така? Господи, понякога така му се нервирам, че направо не знам какво да направя — погледна изпитателно Карлин. — Ти вече си жена, така че няма защо да ти говоря със заобикалки. Истината е, че хиляди пъти съм решавала да го напусна. Точно преди катастрофата с Кит Дамероф дори си търсех мебелирана стая на няколко километра от града, където да се пренеса. Чаках само да завършиш училище и да станеш самостоятелна.

— Искаш да кажеш, че си знаела за връзката им? — изумено попита тя.

— От години знаех какви ги върши баща ти. Но когато ти беше малка, просто нямаше какво друго да правя, освен да го търпя. А по-късно, когато вече завършваше гимназията, стана онази ужасна катастрофа и той се превърна в инвалид. Тогава вече не можах да го напусна. Сигурно ти никога не би ми го простила.

— Смятала си, че няма да ти простя?! — извика Карлин и се изправи. За миг й се искаше да й каже всичко, което мисли за баща си, но после размисли и се отказа. — Спомняш ли си Дерек Кингзли?

— Да, всъщност често съм се чудила защо вие двамата се разделихте. Изглеждаше ми доста интересен мъж.

— Мамо, истината е, че твоята съдба ми даде сила да скъсам с него. Дерек действително бе добър човек. Всъщност ние все още сме приятели. Но докато живеехме заедно, той започна да ме мами. Няколко пъти го хванах с други жени и като че започнах да се примирявам с това — подбираше внимателно думите си, като се опитваше да не я обиди. — В теб винаги съм виждала тази твоя готовност да разбереш и да простиш и като че за известно време бях склонна да постъпвам по същия начин, да приемам от Дерек онова, което бе в състояние да ми даде, без да очаквам от него верността, на каквато не бе способен, независимо от усилията си. Но после си припомних как ти стоеше вкъщи, плетеше или готвеше и се чувстваше потисната и нещастна, докато татко отсъстваше по цяла вечер. Не бих могла да понеса всичко това, нямаше да мога да живея по този начин. Взех твърдо решение да го напусна, макар че една част от мен бе готова да остане с него завинаги.

Лилиан изобщо не изглеждаше засегната. Тя дори се засмя на последните думи на дъщеря си.

— Гордея се с теб, Карлин. Макар че съм малко учудена от решителността ти.

Младата жена изпита облекчение от този отговор, доволна, че тя не се бе обидила от думите й. Дори напротив, лицето на Лилиан блестеше от удоволствие — дали от гордост от дъщеря й или от доверието, което изпитваха едва към друга в този момент. Карлин реши да й разкаже всичко докрай.

— А би ли искала да знаеш как точно скъсах с Дерек? — попита с усмивка тя.

— Как го направи, скъпа?

— Изпратих всичките му вещи в американското посолство в Токио.

— Така бих искала и аз да можех да събера същия кураж. Всъщност бих дала всичко, за да имам свой собствен живот — каза Лилиан.

— Тогава защо не опиташ? — учудено попита дъщеря й.

— Е, всеки в Уестърфийлд би ме помислил за недостойна жена, ако постъпя по този начин.

— Аз пък например ще ти се възхитя — каза Карлин, наведе се към нея и взе ръцете и в своите. — А съм убедена, че всеки в Уестърфийлд, който те познава, също ще бъде на твоя страна.

Майка й се поколеба.

— А кой ще се грижи за него в състоянието, в което е сега? Все пак, независимо дали е егоист или не, в момента той не може да се оправя сам.

Карлин си припомни за двама свои колеги от предишното полицейско управление, в което работеше. Двамата бяха ранени тежко при една акция и останаха инвалиди за цял живот. Единият беше вдовец без деца, а другият — заклет ерген и нямаха близки, които да се грижат за тях.

— Медицинската помощ по домовете, мамо — отвърна й. — Нали тя е създадена точно за това.

Забеляза, че майка й трескаво размишлява върху предложението й.

Карлин си представи баща си такъв, какъвто го видя по време на последното си посещение в Уестърфийлд преди година. Макар да бе в инвалидна количка, той се бе постарал да е изрядно облечен и сресан, когато Лилиан го изведе на разходка.

— Обзалагам се, че ще завърти някоя друга около себе си още преди да се е разнесъл мирисът от парфюма ти — убедено прошепна тя, макар да си даваше сметка, че думите й звучат малко жестоко.

[1] Голямата ябълка — така американците наричат Ню Йорк. ↑

28

— Не бих се учудил, ако в най-скоро време чуя думите „капитан Карлин Скуайър“ — каза на Карлин капитан Фолън, като й се усмихна, а после намигна на кмета, който бе седнал от дясната страна на подиума.

Залата „Грейси Меншън“ бе пълна с официални лица, представители на общинската власт и на полицейското управление. Бяха се събрали, за да поздравят младата жена, която получи специална награда за успешната си работа по случая с „Телефонния маниак“. Седнала до капитан Фолън, тя се червеше от удоволствие и смущение. Опита се да срещне погледа на Хари, но той гледаше някъде встрани. Не знаеше как се чувства той сега, след като отрупваха най-близката му сътрудничка с толкова щедри похвали.

„Сама жена полицайка се справя със сериен убиец“, бе заглавието на „Нюздей“. „Полицайка успешно разкрива жена — убиец“, бяха написали пък в „Поуст“. Карлин просто не можеше да гледа тези заглавия. Ясно си даваше сметка, че действията й по залавянето на „Телефонния маниак“ можеха да причинят смъртта на случайни невинни минувачи. Нито за миг не забравяше ужаса, който преживя тогава. Дори сега, шест седмици след като всичко бе приключило, непрекъснато анализираше действията си и се мъчеше да реши как е трябвало да постъпи, така че да не застрашава невинни хора.

Но независимо дали бе напълно заслужено или не, все пак й бе приятно да бъде център на вниманието. Днешната церемония в „Грейси Меншън“ бе отразявана не само от всички градски вестници, но и от няколко регионални, които излизаха в различни градове в щата. Знаеше, че майка й ще изпита огромно удоволствие, когато прочете за дъщеря си в „Уестърфийлд Хералд“ — от там бяха пратили специален репортер, който да отрази събитието. Карлин се усмихна на ръкоплясканията, след като капитан Фолън завърши речта си. Последваха още поздравителни адреси, всички насочени специално към нея.

Ех, ако и в личния си живот имах поне малка част от тези радости и вълнения — помисли си с горчивина Карлин. Бен не се бе обадил нито веднъж. След като цялата тази шумотевица приключи, отново щеше да се почувства тъжна и самотна, точно както се чувстваше през всичките дни след онази ужасна вечеря, когато Бен й каза за Тони Келнър. Ако само можеше да му обясни истината. Хари Флойд като че бе прочел мислите й. Точно в този момент се приближи към нея, за да я поздрави, и бързо прошепна на ухото й:

— Хайде, Кембридж. Да си организираме една пиянска вечеря само двамата, за да разберем наистина, че животът е прекрасен.

— Значи усмивката ти е съвсем искрена, а не престорена, а, Хари? — отвърна му също шепнешком Карлин, хвана го под ръка и двамата заедно си тръгнаха.

— Е, хайде сега да се повеселим истински — каза той след двайсет минути, когато се бяха настанили вече в тъмния ъгъл на ресторанта „При Бил“.

— Ето какво искам да ти кажа, Карлин. Пия за теб, ти се оказа права за онази Москоу, а аз сгреших.

— Е, това се нарича благородна постъпка — отвърна със смях тя. — Слушай, ако не ме бе обучил както трябва, едва ли щях да разбера, когато ме лъжат в сметката в магазина, камо ли да разкрия убиец. Така че аз пия за теб.

Хари помълча известно време, преди да й отговори.

— Май си права — каза накрая, отпи глътка, а после пресуши чашата си. — Така че заслужавам да пийна и за себе си — заяви с трезв глас и махна на келнера, който стоеше до бара отсреща.

— Може би е по-добре да си поръчаме и нещо за ядене — предложи Карлин. — Няма да е никак хубаво, ако след това празненство сме с главоболие.

— Разбира се — съгласи се Хари и се обърна към келнера, който вече бе поставил нова чаша с уиски пред него. — Два чийзбургера, най-добре от големите. В края на краищата тази дама е истинската героиня на Ню Йорк — съобщи той, като вдигна чашата си и посочи с нея към Карлин.

— Струва ми се — започна младата жена, като взе чашата от ръцете му и отпи от нея, преди да я сложи на масата, — че когато едно ченге употребява думите „героиня“ и „Ню Йорк“ в едно и също изречение, то обикновено няма предвид човешко същество.

Хари се понамръщи на тази жестока шега, но тя все пак бе успяла да понамали напрежението, което се чувстваше между двамата след церемонията в „Грейси Меншън“. Докато вечеряха, си разказаха всички вицове, които бяха чули напоследък, като завършиха с някои доста мръснички.

След около два чака Флойд поиска от келнера сметката.

— В никакъв случай, Хари — извика Карлин. — Този път аз ще платя.

Той вдигна примирително ръце и изчака спокойно, докато тя постави кредитната си карта върху сметката.

— Този беден човечец заслужава цяло състояние, задето ни изтърпя днес — допълни Карлин.

— А някои твърдят, че жените били стиснати — засмя се Хари.

Тя вдигна сметката и се вторачи в нея.

— Единственият проблем тук, в тази старинна обстановка, е светлината — каза и подаде листчето на колегата си. — Би ли попълнил ти бланката. Винаги съм се чудила дали наистина проверяват подписа. Сега ще разбера.

— Значи зрението на младата випускничка от Харвард вече й изневерява? Годинките си казват думата — каза доволно той. — Отдавна вече бе време.

— О, я стига! Нямам проблеми със зрението. Просто тук е невероятно тъмно.

Хари я погледна многозначително, макар че всъщност тя бе напълно права. Мястото й бе в най-тъмната част на заведението, докато зад него светеше слаба лампа. Прочете разсеяно сметката и я постави на масата.

— След като ти ще плащаш, ще оставя сто процента бакшиш на келнера. Съгласна ли си?

— Щом това ще ти достави удоволствие, лейтенант Флойд.

— Не, май е по-добре да го сведа до двайсет процента. След като си вече на преклонна възраст, ще имаш нужда от всеки цент, който успееш да спестиш.

— Мога да се състезавам с теб, в каквато и да е дисциплина, веднага щом се почувстваш готов — предизвикателно подхвърли тя.

— Внимавай, после ще съжаляваш — не й остана длъжен той, като в същото време попълни бланката и най-отдолу написа старателно „Карлин Скуайър“.

Карлин продължаваше да го дразни.

— Проверки за разпознаване на магистралите в тъмнината, или какво е написано в долната част на препарата за миене на съдове, данни от борсата, поместени в „Ню Йорк Таймс“ или нещо друго.

— Ще желаете ли още нещо?

Двамата скочиха едновременно, стреснати от гласа на келнера, а после се засмяха, като си дадоха сметка, че той бе успял да се приближи, без да го усетят.

29

Наташа успя да се изправи и застана пред мивката с четка и паста в ръка. Стомахът я болеше, макар че току-що бе изхвърлила навън всичко от него. Изми набързо зъбите си, после отиде в спалнята и отвори гардероба си. Извади оттам опаковка валиум. По дяволите! Трябваше вече да тръгва, но в никакъв случай не можеше да излезе от къщи, без да изпие едно хапче. Освен това й бе нужно нещо, което да я успокои след хапчетата, които бе изпила сутринта. Извади едно хапче и го постави в устата си, после се поколеба и бързо глътна още едно. Избърса капките пот, които бяха избили на челото й, с надежда, че сега вече ще се почувства по-добре. Май напоследък колкото повече хапчета пиеше, толкова по-слаб беше ефектът им.

В никакъв случай не можеше да отлага повече, трябваше да се облече и да излезе. Закопчаваше блузата си, когато чу как входната врата се хлопна. По дяволите! Не бе очаквала, че Етън ще се прибере за обяд. Най-късно след четирийсет и пет минути трябваше да се е измъкнала от къщи.

— Таш? — извика съпругът й. — Вкъщи ли си, скъпа?

— Да, мили, тук съм — отвърна тя.

— Отложиха съвещанието с един час, така че реших да се отбия да хапна нещо набързо.

Наташа се опита да се успокои и бавно се спусна по стълбите, за да поздрави Етън, който бе седнал в хола с някакво списание в ръка.

— Здрасти — каза му и го целуна по бузата.

— Здравей — отвърна той, като вдигна поглед и остави списанието върху масата. — Току-що прочетох, че Уолтър Мей е надхвърлил планирания бюджет за филма „Фиаско“ с двайсет милиона долара и всички са направо бесни заради това. Разбира се, човек не може винаги да вярва на разни подобни писания, но вероятно все пак има нещо вярно. Сигурно си спомняш, че и аз ги предупредих, че филмът ще струва много повече.

— Добре поне, че ти не отговаряш за това — усмихна му се Наташа. Етън се бе отказал да режисира филма „фиаско“, защото точно по същото време бе започнал работата си над последния си сценарий с работно заглавие „Водопад“. — Да не би да съжаляваш, че не прие предложението за „Фиаско“?

— Не, разбира се, че не съжалявам.

— И двамата с теб добре знаем, че „Водопад“ ще се превърне в най-добрия ти филм — каза тя и го прегърна.

— Благодаря ти — усмихна се той и се наведе да я целуне. Останаха така прегърнати няколко минути. После усмивката му бе заменена с тревога.

— Таш — започна внимателно, — никога не съм се опитвал да ти давам съвети как да живееш, знаеш това. Но просто се чудя не ти ли се струва, че си прекалено отслабнала напоследък? Изглеждаш доста бледа, скъпа. Смяташ ли, че се храниш достатъчно?

Наташа стана и се опита отговорът й да прозвучи съвсем безгрижно:

— Човек никога не може да бъде прекалено слаб и прекалено богат.

Етън се намръщи.

— Стига, Наташа, знаеш колко мразя този израз. Говоря ти съвсем сериозно, ти не приличаш на себе си. Толкова си… бледа и изпита. Сигурна ли си, че си добре?

— Етън, не ставай смешен — отвърна му раздразнено. — Винаги съм си била такава. Хайде, ела с мен в кухнята да ти приготвя нещо за ядене.

Сърцето й биеше като лудо, докато се отдалечаваше от него с надежда, че няма да продължи да й говори на тази тема. Чудеше се колко ли време ще му трябва, за да забележи. Независимо от огромните си усилия тя едва ли щеше да е в състояние още дълго да прикрива следите от прекараните в кошмари и страхове нощи, през които успяваше да поспи не повече от два-три часа, и то с помощта на успокоителните. Освен това изпитваше отвращение от храната. Припомняше си за годините, през които се бореше упорито, за да запази теглото си и да не напълнява. Само няколко посещения при Тони Келнър тогава щяха да ми бъдат достатъчни — помисли си с горчивина. Откакто се бе появил отново, Наташа не само не можеше да понася мисълта за храна, но си повръщаше и душата всеки път, когато тръгваше към него, а след това още веднъж, когато се завръщаше у дома. Днес щеше да е петото й посещение при него, по-точно петият път, когато й бе разпоредено да се яви.

Изпече една телешка пържола на Етън и му приготви сандвич с нея, като подреди всичко в единия край на голямата дървена маса в кухнята, където обикновено се хранеха, когато бяха само двамата. Сложи му малко соленки и от любимите му сладки. Погледна часовника си. След половин час трябваше да тръгне.

— Етън, ела да обядваш — извика му тя, след като му наля минерална вода във висока стъклена чаша и изцеди малко лимонов сок вътре.

Той влезе в кухнята с учудено изражение.

— Господи, какво бързо обслужване. Не съм очаквал от теб да ми приготвяш обяд, Таш. Можех и сам да се оправя.

— О, за мен беше удоволствие — усмихна му се тя. — Аз вече хапнах, но ще седна да ти правя компания.

Бързо се настани и му посочи отсрещната страна на масата, като се надяваше, че няма да се забави много с обяда си.

Той седна доволен и грабна сандвича.

— Оо, печено телешко!

Просто го изяж и тръгвай. Моля те! — повтаряше си наум Наташа. При всякакви други обстоятелства тя би се радвала да прекара няколко минути повече с твърде заетия си съпруг. Наблюдаваше го внимателно, като се надяваше, че той няма да усети колко ужасно се чувства.

— Предупредих хората от екипа, че може би ще се наложи да направим някои съкращения в сценария — каза той.

„Направи го както на теб ти харесва, мръснице!“ Наташа едва не подскочи, докато гласът на Тони проехтя в главата й. Господи! Като се усмихваше и кимаше на съпруга си, тя се надяваше, че изражението на лицето й няма да я издаде. Сърцето й биеше лудо и тя нервно триеше потните си длани една в друга.

Досега бе имала късмет, успяваше да се измъкне без затруднения, когато се налагаше да отива у Тони. Но в някой от близките дни може би Етън щеше да започне да я разпитва къде ходи, когато излиза от къщи, или, което бе още по-лошо, щеше да разкрие някоя от малките й лъжи, с които се опитваше да извини отсъствието си, когато се налагаше да излиза вечер. Никога не знаеше предварително кога точно на Тони ще му хрумне да я иска при себе си, веднъж се наложи да се появи при него два следобеда последователно, а после след седмица я извика в десет вечерта. Напрежението бе направо непоносимо.

— Тази вечер може би ще се забавя — продължи да обяснява Етън. — Съжалявам, но ще се постарая да се прибера колкото се може по-рано.

„Наведи се напред за татко — Наташа стисна очи, като се опитваше да се спаси от ужасните спомени, да изгони от съзнанието си гадното лице на Тони. — Харесва ти, нали, бейби? Кажи ми колко ти харесва.“

Скочи от стола и се опита да прикрие състоянието си, като се обърна към мивката и започна да мие нещо. Етън, който тъкмо довършваше сандвича си, вдигна поглед към нея.

— Добре ли си?

— Разбира се — отвърна тя и в същото време имаше чувството, че сърцето й всеки миг ще експлодира. — Просто си спомних… Утре Лейни има рожден ден и мислех да отида да й потърся подарък…

— О, това ми напомни за тържеството по случай рождения ден на Фил Уитби, което организира съпругата му. Нали си спомняш, онзи писател, който…

Наташа стоеше до умивалника с гръб към съпруга си и нервно хапеше устни, докато не усети вкус на кръв в устата си. Най-накрая имаше нещо, което й създаваше сигурност и стабилност. Обичаше Етън повече, отколкото смяташе, че е способна да обича някога. Бе започнала вече да вярва, че и той я обича и че бракът им може да се окаже стабилен. Но ако съпругът й разбереше каква е тя всъщност, ако научеше, че е станала причина за смъртта на майка си, като при това е запазила този ужасен факт в тайна, тогава й беше ясно какво щеше да се случи.

А когато и Бен, и Карлин научеха истината — тя просто не искаше да си представя какви ще бъдат техните реакции. Със сигурност ще я намразят и ще имат всички основания за това. След като беше такава двулична лъжкиня — бе разрушила живота и на двамата, а след това се правеше на обична сестра и приятелка и им се усмихваше най-невинно. Те със сигурност нямаше да й продумат до края на живота си. Господи, щеше да ги изгуби. Животът й приличаше на къщичка от карти, която лесно можеше да бъде пометена и колкото и упорито да опитваше да се спаси, нямаше никакъв изход за нея.

Тони вече я очакваше.

— Едно кафенце, Етън — предложи тя, като се молеше той да се откаже.

Съпругът й погледна часовника си и се изправи.

— Май е по-добре да тръгвам. Благодаря ти за обяда. Ще се видим довечера, скъпа.

Целуна я бързо и излезе. Наташа се опря за миг на масата. Слава богу! С мъка се добра до спалнята, за да се облече. Трепереше, затова извади една жилетка. След десет минути вече пътуваше с такси.

В момента, в който таксито спря пред блока на Тони, стомахът й се бе свил и ужасно я болеше. Даде на шофьора една банкнота от пет долара и две по един.

— Задръжте рестото — каза му разсеяно, като слезе на Сентръл Парк Уест. Не беше студено, но Наташа придърпа жилетката си.

Обикновено портиерът стоеше на входната врата и се обаждаше да съобщи за пристигането й, но сега бе изчезнал някъде. Какво ли си мисли за тези мои кратки визити — запита се с ужас тя. — Омъжена жена, която се появява тук в ранния следобед. Възможно е добре да е запознат с онова, което върша горе. Не — поправи се тя, — не съвсем точно. По-скоро предполага, че поддържам приятна любовна връзка с някой от наемателите. Сигурно не би могъл и да си представи за пикантните допълнения, като приятеля на Тони Боб например, или за белезниците и изгарянията с цигара миналата седмица.

Стомахът й отново се сви, като си спомни ужаса, който бе изживяла, когато Тони я прикова с белезници към леглото по време на една от налудничавите си сексуални оргии. Плачът й го подразни и за да я накаже, запали една цигара и в продължение на няколко минути, които й се сториха безкрайни, я заплашваше, че ще я изгори, като доближаваше цигарата толкова близо до кожата й, че направо усещаше топлината й. На няколко пъти й се стори, че наистина има намерение да го направи, докато накрая не можа да се въздържи и се изпусна в леглото. Отвратен, той я пусна да си ходи.

Наташа затвори очи, като се опитваше да забрави всичко това, и се качи в асансьора. За миг я обзе толкова силен гняв, че едва успяваше да си поеме дъх. Защо просто не я убие и с това да приключи всичко? Но той изпитваше огромно удоволствие от мъченията, на които я подлагаше, и нямаше никакво желание те да свършат.

Кой ли би могъл да каже какво точно й бе подготвил за днес? Наташа отвори чантата си, за да вземе още един валиум. Няма никакво значение какво е намислил — с отчаяние си помисли тя. — Може да си прави с мен каквото пожелае. Щом искам да мълчи, нямам друг избор, освен да се подчинявам. При тази мисъл цялата се разтрепери.

Тони й отвори и я пусна да влезе. Косата му бе все още мокра от душа, който явно току-що бе взел.

— Здравей, бебчо — извика радостно той, щом я видя. — Радвам се, че успя да дойдеш. Тази сутрин играх тенис и сега се чувствам фантастично.

Наташа го погледна изпитателно. Всеки път настроението му бе различно. Миналия път бе студен и въздържан, сякаш присъствието й го дразнеше. А сега се държеше така, сякаш имаха любовна среща.

— Изглеждаш страхотно — засмя се Тони, приближи се плътно към нея и я целуна по врата — Оо…

Тя стисна здраво очи: Господи, защо правиш това с мен? Нима ще ме караш непрекъснато да плащам за една-единствена грешка? Може би Етън щеше да прояви разбиране, а Бен и Карлин щяха да й простят. За малко да се изсмее високо на абсурдността на тази своя мисъл. Съпругът й няма да я сметне достойна дори за презрението му. Вече си представяше ледената омраза в очите на брат си, както и разбеснялата се Карлин. Тони я държеше в ръцете си. Изцяло.

— Знаеш ли — започна любезно той, — тази игра на тенис здравата ме изтощи. Днес май е идеалният ден за теб да направиш едно солово изпълнение, Наташа. Направи ми едно малко шоу, за да ми доставиш удоволствие.

Отиде до бюрото си и извади нещо от едно от чекмеджетата. Когато се върна обратно при нея, видя какво бе взел: шишенце с парфюм „Дискавъри“, това бе един от парфюмите, които тя рекламираше като част от договора си като модел. Рекламната кампания, която организираха с нейно участие, бе една от най-успешните в страната. В резултат на това хората обикновено свързваха лицето й с този парфюм. Тони й подаде шишенцето. Господи, какво би могла да направи?

— Днес ще правиш онова, с което си свикнала, скъпа — каза й, като по всичко личеше, че добре се забавлява, — макар да не вярвам, че ще успееш да се разгорещиш без чужда помощ. Реших, че с това шишенце можеш само да започнеш, а след това ще се намеся и аз, за да свърша истинската работа — поглади внимателно гладката повърхност на стъкленото шише с продълговата форма, като потупа закръгления му горен край. — Защо смяташ, че са го направили точно с такава форма? Май е съвсем подходящо за онази работа.

Наташа бе прекалено ужасена, за да се помръдне или да каже нещо. Имаше чувството, че всеки момент ще повърне.

— Купих ти от по-големите. Така че, хайде, бебче, използвай го! Представи си, че съм вътре в теб и ти е толкова хубаво, че молиш за още. Аз ще седна ей там и ще наблюдавам твоето изпълнение.

— Не — едва чуто прошепна тя.

— Не? — сви ядосано вежди Тони.

— Не, няма да го направя.

Той прибра обратно парфюма в бюрото си, после взе от нощната масичка неразпечатан пакет цигари.

— Направо ме учудваш, сладката ми.

Тя стоеше като вкаменена и наблюдаваше с ужас ръцете му. Просто не бе в състояние да извърши онова, което искаше от нея. Но дали няма да успее да я принуди?

Забеляза, че най-горното чекмедже на нощното шкафче е леко отворено и в него имаше нещо черно и блестящо. Пистолет.

Би могла да го грабне и да си пръсне мозъка тук, в спалнята му. Поне целият този ужас веднъж завинаги щеше да приключи.

— Преди да започнем — каза Тони със сериозен тон, — бих искал да знаеш, че брат ти мина да ме види по повод на този наш специален телефонен разговор.

— Бен е идвал тук? — тръсна глава Наташа и в очите й в миг се появи страх.

— Кучият му син имаше нахалството да ме обвинява, че съм се обадил, настояваше за обяснения, при това се държа толкова нагло. Това копеле дори ме удари, можеш ли да си представиш? — той злобно се изсмя. — Но въпреки всичко аз запазих тайната ти, защитих те, бебче, както винаги досега. Разбра ли?

Замълча за миг, сякаш очакваше потвърждение от нея. След това грабна едно листче, което лежеше близо до шишето с парфюма, и го размаха.

— Но все пак си позволих волността да опиша подробно всичко, което се случи в Уестърфийлд. Давам и някои пикантни подробности около нашата сегашна връзка. По-точно, разказвам как си ме съблазнила, как си продължила да идваш в дома ми, независимо от моите протести, че това не е правилно, че си омъжена. Ясно подчертавам, че съвестта ми не ми дава мира и тя ме е накарала да проговоря — Тони поклати замислено глава, след което постави писмото върху бюрото. — Нашата връзка е наистина страхотна, но се чудя дали да не изпратя това писмо на подходящите хора и да видя каква ще бъде реакцията им. Това е огромно изкушение.

Изгледа я изпитателно, като въртеше незапалената цигара между пръстите си. После се обърна отново към бюрото.

— Къде ми е запалката?

Обхваната от паника, Наташа имаше чувството, че всеки момент ще припадне. Въпреки че се бе съгласила на толкова неща, вече не бе никак сигурно, че Тони ще запази тайната й. Представи си как Етън чете това отвратително писмо. Усети, че й се повдига. Нямаше абсолютно никакъв изход. Каквото и да направи, никога не би могла да знае със сигурност каква ще бъде следващата стъпка на Тони. Главата й се замая.

— Дал съм шестстотин долара за тази запалка — мърмореше ядосано той.

Наташа се почувства като в капан. Безпомощно трябваше да очаква да бъде унищожена от него. Разтрепери се от гняв и отчаяние. Не можеше повече да продължава така. Не можеше.

И не биваше. Тя седеше като вкаменена и си даде сметка какво се готвеше да направи.

Без да се замисля, посегна към горното чекмедже на нощното шкафче и го отвори още малко, за да може да измъкне пистолета. После скочи, сграбчи го с две ръце и го насочи към широкия гръб на Тони.

— Не, копеле мръсно — прошепна гневно. — Няма да ти разреша!

Стреля веднъж, после още веднъж и след това трети път.

Тялото на Тони се свлече, разкъсано от куршумите, всичко наоколо бе опръскано от кръвта му.

Наташа стоеше, без да може да се помръдне. След изстрелите в стаята настъпи невъобразима тишина. Тя с почуда гледаше колко неподвижен бе Тони. В ръцете си все още стискаше незапалената цигара. Ето това е, всичко се бе оказало толкова просто и стана така бързо.

Тя го заобиколи и отиде при бюрото. Като стигна там и грабна писмото, в миг замръзна на мястото си. Върху листа бе изписано кратко съобщение, но не с почерка на Тони. Беше от собственика на сградата и гласеше следното:

„Уважаеми наемателю,

Поради поправка на бойлера във вторник сутринта в сградата няма да има топла вода от 10 сутринта до 2 следобед. Съжаляваме за неудобството, което ще ви причиним.“

Наташа сви юмруци. Тони току-що се бе опитал да й изиграе поредния номер. Като се извърна към тялото му, тя присви с омраза очи. Едва се въздържа да не го ритне.

Пое си дълбоко дъх и изчака, докато се поуспокои. Вдигна полата си и изтри с нея дръжката на пистолета, като го придържаше от другата страна през плата. После го върна в чекмеджето. Бързо напусна апартамента, като се спря само да избърше бравата. Същото направи и със звънеца от външната страна, а после взе асансьора за обслужващия персонал и излезе от сградата през задния вход, откъм Шейсет и втора улица.

30

Карлин с отегчение гледаше огромната купчина папки върху бюрото си. Бе отсъствала само един ден заради тържеството в „Грейси Меншън“, и ето, че се бе натрупала цяла планина работа. Погледна бързо часовника си. Два и петнайсет. Дали ще успее да прегледа всичко това преди традиционната й месечна среща с капитан Фолън в четири? Уморена само при мисълта за онова, което я очаква, тя разтърка очи. Искаше й се някой да прекъсне тази досадна работа и да й предложи нещо бързо и интересно.

Полицейските лейтенанти не би трябвало да си мечтаят за спешна работа, укори се Карлин. Като се има предвид естеството на работата й, нещо интересно би означавало ужасно нещастие за някой невинен гражданин. Но тази неприятна работа на бюро веднага я караше да си припомни отново, че телефонът й вкъщи вече дни наред стоеше безмълвен, както и да се запита защо Бен Дамероф се бе измъкнал така неочаквано от живота й, за да остави след себе си една празнота, която ставаше все по-дълбока.

Карлин вдигна учудено глава, когато телефонът върху бюрото й иззвъня.

— Скуайър — изрече задъхано, като се надяваше, че ще чуе гласа на Бен.

— От гласа ти разбирам, че направо умираш от желание да си поговориш с мен, Кембридж — каза Хари Флойд.

— Та нали си мъжът на моите мечти — отвърна Карлин, като се опита да скрие разочарованието си.

Той се засмя.

— Радвам се, че мислиш така, защото един друг от приятелите ти няма да може да ти се обади вече.

— Какво? — извика уплашено тя. Какво ли искаше да каже Хари? Какво всъщност знаеше той за Бен?

— Скъпа, просто няма да имаш удоволствието да се срещаш повече с господин Антъни Келнър от Сентръл Парк Ест — поясни Хари.

Карлин се опита да подреди мислите си, преди да задава допълнителни въпроси.

— Хайде, изплюй камъчето. Какво е станало с Тони Келнър?

— Открит е в апартамента си тази сутрин. Мъртъв като пън. Вероятно убийството е станало вчера.

Младата жена мълчеше. Господи, Тони е мъртъв — повтаряше си тя.

— Някаква идея кой би могъл да го извърши? — попита накрая.

— Десетки и десетки неизвестни лица. Ти би ли могла да ми кажеш нещо интересно за него? Все пак го познаваше.

— В момента не си спомням нищо съществено — отвърна Карлин, като се стремеше гласът й да звучи безгрижно. — Слушай, защо не ми изпратиш по факса всички данни, с които разполагаш? Знае ли човек, може пък да се сетя за нещо.

— Разбира се, скъпа — отвърна той след кратко колебание. — Ще ти изпратя всичко, с което разполагаме. Медицинското заключение няма да е готово преди края на деня, но затова пък ще получиш всичко останало. Но не забравяй, че случаят е мой.

— Не се боря за слава, Хари, просто искам да се поровя малко в този случай, ей така, от любопитство.

— Тогава го направи — каза Хари и затвори телефона. Само след няколко минути сержант Конклин й донесе папка с материалите, изпратени по факса. Карлин грабна папката и се завъртя със стола си. Това бе един от редките случаи, когато не би искала детективите от другата страна на стъклената преграда да виждат лицето й. Беше обхваната от панически страх. Опитваше се да се концентрира върху подробностите, описани в доклада за престъплението, но единственото, което ясно осъзнаваше, бе, че Тони Келнър е убит от непознато лице или лица. Изтръпваше от ужас при мисълта, че лицето може да се окаже съвсем познато. Поне на нея.

„Ако някога разбера кой се е обадил по телефона, ще го убия.“ — Бен Дамероф бе отправил тази заплаха преди близо двайсет години. Дали сега не бе решил да изпълни обещанието си?

Не, това бе невъзможно, повтаряше си тя, като се опитваше да обуздае паниката си. Изведнъж й хрумна една спасителна мисъл. Спомни си, че Бен щеше да пътува извън града. Трябваше да присъства на някаква медицинска конференция в Чикаго и щеше да се върне едва утре. Можеше да се закълне, че й бе казал за това още преди да преустанови връзките си с нея. Завъртя отново стола към бюрото и погледна нетърпеливо към календара си. Бързо прехвърли страниците. Ето го, записано с червен химикал през трите дати: „Бен в Чикаго“.

Изпита огромно облекчение и отпусна зарадвано глава върху бюрото си, но един бърз поглед през стъклената преграда й подсказа колко много свидетели наблюдаваха поведението й. Разследването по този случай трябваше да се проведе, както и при всички подобни случаи, макар че Тони заслужаваше да умре. Не беше особено горда с тези свои мисли, но такава бе истината. Е, не можеше да твърди, че е благодарна на човека, който бе поел инициативата да го извърши.

Добре поне, че този човек не бе Бен. В този миг отново я обзе някакво съмнение. Ами ако той не е отишъл в Чикаго? Не, със сигурност е заминал, в случая става дума за конференция, опита се да увери сама себе си Карлин. Независимо от това съмненията не я напускаха и просто не можеше да се съсредоточи.

Накрая посегна към телефона. Моля те, Господи, направи така, че съмненията и притесненията ми да са напразни — молеше се тя, докато набираше познатия номер.

— Здравей, Хелън — каза щом позна гласа на секретарката на Бен, — обажда се Карлин Скуайър. Знам, че Бен не е в града, но бих искала да оставя едно съобщение за него.

— Здравейте — отвърна бодро жената. — Нямам нищо против, но защо да се затруднявате да оставяте съобщение. Можете лично да говорите с него веднага щом излезе от операционната. След около час, час и половина.

Карлин с мъка успя да изрече следващите думи:

— Смятах, че е заминал за Чикаго.

— Не, конференцията се отложи. Да му предам ли да ви се обади?

— Да, да позвъни, когато може — едва отрони тя, като знаеше, че той едва ли ще отговори на телефонното й обаждане. Особено ако е останал в Ню Йорк, за да извърши убийство.

Имаше чувството, че ще полудее. Не мога просто да си седя тук и да чакам — помисли си. Погледна към календара си за следващия ден. Нямаше нищо неотложно. Отново се опита да се съсредоточи върху данните около убийството на Тони Келнър и трескаво започна да си записва имена и телефонни номера. Просто не можеше да си представи, че Бен Дамероф е в състояние да убие някого. Никога не би могла да го повярва. Но каквато и да бе истината, трябваше бързо да я открие.

В момента не й оставаше нищо друго, освен да понесе поне тричасовата среща при Ерни Фолън. Когато капитанът стигна до промените в смените и измененията в допълнителните заплащания за прослужени години, искани от сдружението на полицаите, Карлин не можа да се въздържи и погледна часовника си. Обикновено проявяваше голям интерес към тези месечни срещи, но тази вечер тревогите й, свързани с полицейското управление, бяха изтикани на заден план. В седем и половина срещата най-после свърши. Тя веднага хвана такси към източната част. Почуди се дали да не използва служебната си карта, за да стане по-бързо, но всъщност пътуването й бе лично. По нейно указание шофьорът спря пред голяма бяла сграда на Йорк Авеню. Помоли портиера да позвъни на Мишел Милър и взе домофона, когато чу, че отгоре се обадиха.

— Госпожо Милър, аз съм лейтенант Скуайър от Централното полицейско управление. Може ли да ми отделите няколко минути от времето си?

Жената отговори положително.

— Четиринайсети „Б“ — обясни й портиерът, като посочи към асансьора. Мишел Милър обитаваше просторен апартамент с две спални и огромни прозорци с прекрасна гледка към Ийст Ривър.

Когато високата слаба жена й отвори и я покани вътре, Карлин се извини за неочакваното си посещение.

— Не се безпокойте — промърмори Мишел Милър и изтри с кърпичка очите си.

— Ще бъда кратка. Разбрах, че вие сте били извикана да идентифицирате тялото на господин Келнър. Сигурно сте му била близка приятелка.

Жената вдигна зачервените си очи към Карлин.

— Тони Келнър ми бе годеник, лейтенант. Днес е най-лошият ден в живота ми.

— Не знаех, че връзката ви е била толкова сериозна. За кога бе насрочена сватбата? — попита уж между другото, като се опитваше да прикрие изненадата си. Тони не й бе споменавал нищо за близка приятелка, да не говорим за годеница.

— Готвехме се да определим датата.

Карлин хвърли поглед към лявата ръка на жената: нямаше никакъв пръстен.

— Чудесен апартамент имате — отбеляза, като се приближи към прозореца и погледна навън. — Това кулата на „Ла Гуардия“ ли е? — попита, като посочи към отсрещната страна на реката.

— Да — отвърна младата жена. — Всъщност Тони винаги казваше, че точно тази прекрасна гледка го е накарала да купи апартамента.

Погледна я учудено.

— Доколкото знам, Тони Келнър е живял на Сентръл Парк Уест?

— Да, да, разбира се — бързо отвърна Милър.

Май прекалено бързо, помисли си Карлин.

— Всъщност апартаментът там му служеше за кантора, за жилище. След като се оженехме, щеше да се премести да живее тук.

— А вие с какво се занимавате?

— Работех като модел. А сега мисля да се прехвърля в бизнеса с недвижими имоти. През цялото лято ходих на курсове всяка сряда следобед.

Карлин се обърна и погледна отново навън. От всичко чуто си направи извода, че апартаментът е на Тони, а тази жена няма никакви средства. Не й бе подарил годежен пръстен и бе готова да се закълне, че изобщо не е имал намерение да се жени за нея. Може би дори се е канел да я разкара. Това е един прекрасен мотив за убийство, макар че жената се опитваше да го прикрие, като представи нещата по съвършено различен начин.

— Какъв човек беше Тони? — попита Карлин, като се обърна и се насочи към канапето. — Ще разрешите ли? — попита, преди да се настани на него.

— Заповядайте — покани я Милър и седна на креслото в бяла копринена дамаска. — Тони Келнър бе най-изобретателният мъж, когото съм познавала. Сигурно знаете за бизнеса му, свързан със запознанствата. Предполагам, че около десет процента от най-богатите жители на този град са му били клиенти, мога да се закълна, че е така — очите й заблестяха. — Наистина беше изобретателен. При това много нежен и внимателен. Говореше за тези жени с толкова чувство, сякаш му бяха деца.

Милър се впусна в подробни обяснения, като подсмърчаше от време на време. Странно — мислеше си Карлин. — Човекът, когото Мишел Милър описва, прилича толкова на Тони Келнър, когото познавам, колкото Били Лъжецът прилича на папата.

— Благодаря ви, госпожо Милър. Бих искала да ви оставя визитната си картичка, за да ми се обадите, ако си спомните още нещо, което смятате за важно — каза тя, като се изправи да си ходи.

— Според мен би трябвало да поговорите и с Робърт Амес, който бе бизнес партньор на Тони. Сигурна съм, че би могъл да ви даде доста информация за него.

При тези думи в очите й блесна някакво странно пламъче.

— Те добри приятели ли бяха?

— По-скоро бих казала, че Тони беше добър приятел на Боби. Много добър приятел — отвърна жената и й отвори вратата.

— Доста ме заинтригувахте — каза Карлин, като се облегна на вратата, вместо да излезе навън.

— Не бих могла да ви кажа нещо повече от това, лейтенант. Просто си помислих, че може би ще искате да поговорите с него. Доколкото знам, Боби дължи всичко, което е постигнал, на Тони. Но през последните няколко месеца непрекъснато му правеше разни номера, Тони няколко пъти ми спомена за това.

— Ясно — каза в заключение Карлин и се насочи към асансьора. След като Милър затвори вратата след нея, тя си извади бележника от чантата и записа името. Робърт Амес.

Робърт Амес я посрещна в апартамента си точно в осем и трийсет сутринта. С очилата си с тънки рамки и тъмносиния си костюм на тънки райета той изглеждаше като всеки втори или трети жител на този квартал. Тази част от Трето Авеню се бе превърнала напоследък в рай на младите професионалисти, които не бяха женени, изкарваха добри пари и имаха голямо желание да поддържат контакти помежду си.

— Нашите услуги бяха свързани преди всичко с жени с определено социално положение, затова и мъжете, с които им помагахме да се срещнат, се подбираха след внимателна проверка — отвърна съвсем професионално Амес на първия й въпрос.

— Тази проверка беше ли свързана с навиците и личните им качества или се отнасяше единствено до финансовото им положение?

— Всъщност и двете неща са от съществено значение за клиентки като нашите.

Карлин слушаше внимателно. Ясно си представяше как този човек, заедно с Тони Келнър, когото добре познаваше, омайват самотните дами с надеждата, че ще могат да им измъкнат всичко, което притежават.

Когато насочи разговора към личните им взаимоотношения и чувствата му към Тони Келнър, Амес като че се натъжи.

— Той бе най-добрият партньор, който човек би могъл да има — повтори няколко пъти. — Най-верният приятел на света. Щедър до безумие.

— И до какво безумие го доведе тази негова щедрост? — попита Карлин, като се направи, че разбира погрешно думите му.

— Исках да кажа, че беше много щедър, а не че е извършил нещо неразумно.

— Господин Амес — продължи тя, — за нас е много важно да съберем максималната възможна информация. Вие имате ли представа кой би искал да го премахне? Може би дори някоя клиентка, която е останала недоволна от услугите му?

Той разпери безпомощно ръце, сякаш искаше да покаже, че с удоволствие би помогнал, стига да можеше…

Тя обаче сериозно се съмняваше в искреното му желание да помогне на полицията. Явно Робърт Амес имаше намерение да представи една идеална картина, в рамките, на която човек трудно би могъл да се ориентира къде да търси престъпника. Независимо от това реши да прояви по-голяма настойчивост.

— Има ли още нищо, което бихте искали да ми кажете? Каквото и да е то.

Амес вдигна ръка, за да избърше с нея невидимата пот от челото си, което привлече вниманието на Карлин към гъстите черни косми, покриващи китките му. В миг й заприлича много повече на животно, което се готви за скок, отколкото на внимателен млад бизнесмен, за какъвто се опитваше да се представи.

— Има един човек, с когото сигурно бихте искали да поговорите — каза той, като подбираше внимателно думите си. — Тони имаше приятелка, една жена на име Мишел Милър. Скъса с нея преди няколко месеца, но тя все още живее в неговия апартамент в горната част на града. Сигурно ще искате да…

В този момент телефонът иззвъня и прекъсна думите му.

— Здрасти, Бро — започна Амес, след като чу гласа отсреща, — при мен има външен човек, по-точно лейтенант от полицията, която разследва убийството на Тони.

Карлин го наблюдаваше как слуша внимателно онова, което му казва човекът отсреща.

— Не, не този следобед. Имам доста неща за уреждане. Ще се опитам да дойда в неделя. Ще ги разбием, бъди сигурен в това.

— Извинявайте — обърна се той към Карлин, след като затвори телефона. — Брат ми е треньор по тенис в един клуб в Ню Рошел. Щяхме да участваме в турнир на двойки през уикенда, но след смъртта на Тони и всичко това… — внезапно той като че се досети, че разговаря с лейтенант от полицията. — Извинете, сигурно това изобщо не ви интересува. И така, освен Мишел не бих могъл да си спомня за друг, с когото си струва да поговорите. Тони беше най-добрият ми приятел. Надявам се, че ще откриете човека, който направи това с него, и ще го качите на електрическия стол.

— В Ню Йорк не се практикува смъртно наказание, господин Амес — отвърна съвсем сериозно Карлин. — Благодаря за помощта ви.

Като му остави визитната си картичка, тя напусна апартамента и тръгна бавно пеша по Трето Авеню. Така, значи според Амес Тони е направо ангел, а Мишел Милър в най-скоро време е щяла да бъде изхвърлена от апартамента. Размисли върху възможните хипотези. Мишел наистина пораждаше подозрения. Дали наистина Тони се е готвел да я изхвърли на улицата, както твърдеше Робърт Амес? И дали това я бе разгневило толкова, че да я накара да го застреля?

Замисли се и върху думите на Амес, които имаха за цел да представят убития Келнър като истински ангел. Просто не можеше да повярва, че Тони действително е бил лоялен партньор. Докато стигне до Гранд Сентръл, вече бе измислила начин да провери каква е всъщност истината.

В три и петнайсет Карлин вземаше урок по тенис при Стюарт Амес в тенис клуба с изглед към Лонг Айлънд в Долен Уестчестър. „Трябва да съм в добра форма до следващата неделя“ — му бе казала тя по телефона, след като се представи, като съвсем естествено пропусна да обяви с какво се занимава. Стюарт бе по-висок и по-добре сложен от брат си, но със също толкова гъсти косми по ръцете и краката, както и по цялото тяло.

След двайсет и пет минутни усилия, по време на които трябваше непрекъснато да слуша указания от рода на: „Обърни се настрани и извий ракетата назад“, нямаше защо да се преструва на уморена — тя просто едва дишаше, когато го помоли за петминутна почивка.

Единственият път, когато бе държала ракета в ръцете си, бе през един уикенд, когато бе отишла заедно с Нанси Ериксън в лятната къща на родителите й. Тогава беше втора година в колежа. Сега с удоволствие седеше пред чашата чай с лед и бе готова да разговаря със Стюарт Амес до края на определеното й за урока време. Уж между другото, спомена, че познава един Робърт Амес, който доста прилича на него.

— Това е брат ми — радостно каза той. — Откъде го познавате?

— Имах намерение да използвам услугите му за запознанство, но после размислих и се отказах — отвърна Карлин и сведе смутено глава, за да покаже, че не я бива много в тези работи. — Срещах се няколко пъти с брат ви, но всъщност през по-голямата част от времето контактувах с един мъж на име Антъни Келнър.

Стюарт я погледна и сви вежди.

— Странно е, че споменавате за него. Той току-що бе убит.

— Убит! — почти извика тя. — Брат ви сигурно се чувства ужасно. Предполагам, че са били добри приятели.

— Да, бяха близки — предпазливо отвърна мъжът.

— О, струва ми се, че Антъни Келнър бе един от най-приятните мъже, които някога съм срещала — продължи уж развълнувано Карлин. — Всъщност аз се надявах, че лично той ще ме покани да излезем. Беше толкова интелигентен и искрен, така въодушевен от работата си.

— Ами — смънка Стюарт, който явно не бе на същото мнение.

— Всъщност е доста чудно, че вашият брат изобщо е бил включен в тази дейност — заразказва тя. — Сигурно това е станало със специалната благословия на господин Келнър, защото той май не уважаваше много подчинените си и предпочиташе да върши сам важните работи.

— Ще ви кажа нещо — не издържа накрая Стюарт, явно раздразнен. — Тони Келнър беше един кучи син. Според мен той непрекъснато мамеше брат ми. Трябва да знаете, че си живееше като крал, докато Боби вършеше по-голямата част от работата. Никой не заслужава подобна съдба, но, честно казано, лично аз няма да пролея и сълза за Тони, нито пък брат ми ще го направи.

Докато пътуваше обратно към Манхатън, Карлин си припомни отново целия разговор. Значи Робърт Амес няма да пророни и сълза над гроба на своя обичан делови партньор. А Мишел Милър е била заплашена всеки момент да бъде изхвърлена от луксозния апартамент на бившия си любим. Дали някой от тях двамата не би искал Тони да умре? Със сигурност да. Опита се да се убеди, че тези факти са доста съществени. Но в ушите й продължаваше да звучи заканата на Бен: „Ако някога открия кой се е обадил по телефона, ще го убия!“

31

Джей Ти Скуайър посегна с несигурно движение към бутилката с бърбън, сграбчи я и си наля ново питие. Кафеникавата течност се разля и върху масата. Той започна да псува, ядосан от загубата. Когато постави бутилката обратно, забеляза, че тя бе почти празна. Как щеше да се снабди с още бърбън днес?

— Дано да изгниеш в ада, Лилиан — извика в празната стая. — Ти, глупава, грозна кучко, ти ще отидеш направо в ада и ще изгниеш там!

Взе с две ръце чашата си и я поднесе към устата си, като внимаваше да не я разлее отново. Тази проклета идиотка. Не се ли вижда, че не представлява нищо друго, освен една досадна, дебела стара кранта. Бе направил всичко за нея. Осигурил й бе дом, дете, бе станал неин съпруг, който никога не я изостави. Трябваше да му е благодарна за времето, което бе прекарал с нея, за това, че бе избрал точно нея, спокойно можеше да се ожени за някоя по-завързана, при това с повече пари. Господ му е свидетел, че бе имал възможност да я напусне. Но той бе останал, винаги се завръщаше отново у дома, примиряваше се с досадното й мърморене.

— И какво направи тя за благодарност? — извика високо с пиянския си глас. Точно сега, когато вече не може да се движи, прикован към инвалидната количка. Точно сега тя го напуска. Заминава за целия уикенд, за да посети безмозъчната си приятелка, която живее на три часа път оттук. Съвсем скоро, след като отиде в Ню Йорк, за да види Карлин, сега си бе уредила ново радостно забавление. И какво щеше да прави той? Кой щеше да се грижи за него, да го мие и да му приготвя храната, кой щеше да му помага, когато искаше да се облекчи, за Бога? Явно това не я интересуваше. Тя просто му съобщи, че в хладилника има сготвено месо за вечеря, и най-спокойно се измъкна през вратата.

„Не се безпокой, Джей Ти — бе му казала, докато си приготвяше куфара преди по-малко от два часа. — Обадила съм се в службата за медицинска помощ по домовете. Някой ще се отбие до довечера. Освен това ти не си напълно парализиран. Само краката ти са неподвижни. Толкова хора с много по-тежки проблеми от твоите сами се грижат за себе си.“

— Ама че глупости — измърмори той и надигна отново чашата, като изпи всичко до последната капка. После си наля отново. Дали би могъл да се обади в магазина и да помоли да му донесат едно шише бърбън? Дали някъде в къщата имаше пари, за да го плати? Нямаше представа как се оправя Лилиан с всичко това. Но явно в момента никак не й пукаше, че той стои тук безпомощен и може да умре от глад.

Оставила бе на чужди хора да се грижат за него, след като това си беше нейно задължение. Беше си внушила, че има нужда от малко разнообразие, и ето, че си го създаде. Сякаш не му стигаше, дето трябваше да се оправя сам, когато замина за Ню Йорк. Тогава трябваше да понася и помощта на съседите. Но поне разчиташе, че няма да посмее да досажда на съседите с повторни молби за помощ. Сега с тази служба за помощ по домовете би могла да пътува всеки път, когато й се поиска. Той поклати с възмущение глава. Просто така, без никаква причина да зарязва съпруга си.

— В здраве и в болест, мръснице такава — изкрещя отново. — Клетва си дала. Нима не помниш?

Ядосано удари чашата върху масата. Лилиан се държеше така безобразно след посещението си в Ню Йорк. Оттогава започна да му възразява, да му казва, че не й харесва как говори, да го предупреждава, че няма да търпи всичко това. Когато няколко пъти я помоли да направи нещо за него, тя направо му отказа, като обясни, че би било по-полезно за него сам да си го свърши. Вчера дори имаше наглостта да твърди, че няма основателна причина да не се включи по-активно в домакинството, като например да оправя леглата или да измива чиниите. Той направо онемя от тази нейна наглост, но след като запрати пепелника в стената, тя се вразуми и му се извини.

А като връх на всичко тази сутрин го информира, че се е записала в бридж клуба за начинаещи и ще бъде заета там във вторник и четвъртък вечер. Какво ставаше, по дяволите? Ето че последва нова изненада — разходка за уикенда. Без дори да поиска разрешение от него. Просто го информира, че заминава.

Знаеше много добре кой е виновен за всичко това. В дъното на нещата бе Карлин. Бе разрешил на съпругата си да направи тази краткотрайна визита в Ню Йорк и ето ти сега резултатът. Със сигурност дъщеря й я е поучила да върши тези ужасни неща, промивала бе мозъка й, докато тя се бе съгласила. Ясно си ги представяше двете, седнали една до друга, как кроят пъклените си планове.

Джей Ти присви злобно очи. Да не говорим за това, че точно заради Карлин бе в тази проклета инвалидна количка. Тя и онзи Бен Дамероф му бяха докарали тази беда. Ако двамата не се мъкнеха навсякъде заедно, тогава човекът, който им се обади, нямаше да успее да убеди така лесно него и Кит, че децата им са пострадали при автомобилна катастрофа. Ако ставаше дума само за Бен и дори само за Карлин, нямаше да изгуби напълно ума си и да се втурне като луд с колата. Но така, както им съобщиха, че двете деца са пострадали и след тази истерична паника, обзела Кит… Всичко това напълно го извади от равновесие.

И ето го сега какво представлява. Докосна с отвращение безжизнените си крака. Някой явно бе искал да си направи една шега с дъщеря му и Бен, но сега той трябваше да плаща за това. Естествено, никой не си призна, че го е извършил. Господ му е свидетел, че дъщеря му дори не се бе опитала да му се извини. А Бен Дамероф — Господи, той бе станал най-арогантният от всички. Големият доктор! Да му се доповръща на човек от него.

Изобщо членовете на семейство Дамероф му създадоха само неприятности. Ако Ленард бе в състояние да задоволи жена си, Кит нямаше да го изкуши онази вечер в магазина, когато започна връзката им. Тя също беше една глупава кучка, такава егоистка, интересуваше се единствено от собствените си желания. Но ето, че нищо лошо не им се случваше. Наистина, Джей Ти бе много доволен, че доживя да види как погребват Ленард Дамероф, но какво от това? Момичето в семейството, тази Наташа, бе вече богат модел. Лилиан години наред го бе отегчавала до смърт с историите си за нея и Карлин. Бен също се бе уредил, вече беше лекар. Но най-лошото от всичко беше, че дъщеря му отново се влачеше с това копеле. Не би било чудно, ако точно той е подсказал на Карлин, че Лилиан трябва да престане да се грижи за съпруга си.

Точно така е станало. Разтърка зачервените си очи. Беше му омръзнало от това семейство Дамероф, не можеше да понесе мисълта, че всички бяха получили онова, което искаха. Включително и собствената му дъщеря.

Наведе напред глава и притвори очи, напълно изтощен. В стаята бе съвсем тихо, само от време на време се чуваше шум от преминаваща навън кола. Остана така дълго, като се чудеше кога онези, които наистина заслужават, ще заплатят за греховете си.

Постепенно в главата му се зароди една идея. Повдигна глава и отново отвори очи. Най-неочаквано мозъкът му напълно се проясни. Разбира се рано или късно ще се изясни, че е излъгал, но междувременно ще създаде на доктор Дамероф сериозни неприятности. Той се усмихна доволно.

Отиде с количката до спалнята и спря пред малкото бюро в ъгъла, където обикновено сядаше Лилиан, когато правеше седмичните сметки за разходите им. Намери лист и химикалка и само след няколко минути вече бе измислил какво да напише. Засмя се доволно и започна писмото си.

Бен влетя в апартамента, като затръшва входната врата зад себе си. Пусна сакото си върху един стол в трапезарията и остави чантата си наблизо. Бързо разтвори вестника, оставен от чистачката върху масата заедно с останалата му поща. Разгърна направо втората част, като трескаво прокара поглед по колоните в търсене на онова, което го интересуваше.

Само преди няколко минути пътуваше с метрото от центъра на града, където бе на една благотворителна вечеря. Бързаше да се прибере вкъщи и да потърси отново Карлин. Бе разбрал, че го е търсила по телефона в болницата и сигурно вече се чуди защо не отговаря на обажданията й. Но в началото бе наистина изумен от отношението й към Тони, а след като посети Келнър в дома му и чу, че тя получава пари от него, съмненията му се засилиха още повече. Но повече не можеше да бяга от онова, което трябваше така или иначе да научи. Обичаше я и имаше нужда от нея.

Жената, седнала до него в метрото, четеше някакъв вестник и той разсеяно погледна. Забеляза неголямо заглавие, в което се съобщаваше, че един мъж бил застрелян в апартамента си в Сентръл Парк Уест. Видя името на убития: Антъни Келнър. За съжаление точно в този момент жената обърна на следващата страница. Бен изтича от спирката на метрото до дома си и с влизането грабна вестник „Таймс“.

Когато прочете съобщението, остана неподвижен известно време. Предполагаше, че Тони има немалко врагове. Но без съмнение Карлин също имаше мотив да го убие. Ако му бе казал истината и тя наистина получаваше пари от него, то тогава той е упражнявал огромна власт над нея.

Продължи да разсъждава над това. Вероятно нещо се е случило и Карлин се е разгневила толкова силно, че е решила да го убие. Или пък Тони е смятал да я разобличи пред колегите й от полицейското управление, точно както бе направил пред Бен. Като знаеше колко много държи на кариерата си, той можеше да си представи как я е разстроило това, явно е била готова на всичко, за да го предотврати.

Бен поклати глава и се върна обратно в трапезарията. Всички тези хипотези изглеждаха напълно невероятни поне дотолкова, доколкото познаваше Карлин. Доколкото я познаваше, повтори с горчивина.

Съществуваше и още една вероятност, която му изглеждаше значително по-правдоподобна. Може би Карлин съвсем не е била склонна да прости на Тони за онова телефонно обаждане в мотела. Демонстрираното от нея безразличие — което толкова бе объркало и разочаровало Бен — сигурно е било само маска, зад която е искала да скрие гнева си.

Но в този миг в главата му се появи друга мисъл. Може би Карлин вече е знаела, че точно Тони се е обадил тогава в мотела. Вероятно затова и се е преструвала, че му е приятелка, за да скрие подготвяните си планове за отмъщение. Възможно е да е знаела от години и търпеливо да е чакала подходящия момент, в който ще може да си отмъсти. Все пак тя е полицайка и добре знае кое кога и как трябва да се направи. Представи си решителното изражение на лицето й, когато е сметнала да действа.

Бен стоеше като закован. Бе решил твърдо да разговаря с Карлин тази вечер, да си изяснят нещата и да престанат с това мълчание. Но това беше преди… преди да разбере за убийството на Тони Келнър.

Какво би могъл да й каже сега?

32

— Казах ти, Карлин, едно малко кросче ще ти се отрази добре.

Наташа се откъсна малко напред. Погледна слънчевите лъчи, които се отразяваха в гладката повърхност на изкуственото езеро в Сентръл Парк.

— Не смяташ ли, че днес времето е прекрасно? — усмихна се тя и се затича още по-бързо.

— Ей, Таш, намали малко темпото. Вчера играх тенис за пръв път от десет години и съм схваната, всеки момент ще се стоваря на земята.

Приятелката й намали малко темпото.

— Смятах, че полицайките са длъжни да поддържат добре физическа форма.

— Да, в страхотна форма съм, няма що — засмя се Карлин. Погледна към Наташа, която изглеждаше страхотно в късите панталонки и в бялата тениска. Приятелката й беше някак по-различна днес, от месеци не я бе виждала толкова спокойна.

— Защо си толкова щастлива? — попита я накрая. — Може би изхарчването на около хиляда долара за нов екип за крос ти създава огромно удоволствие?

— Защо да не съм щастлива? — отвърна й с въпрос Наташа. — Имам си съпруг, брат, приятелка, които обичам, кариера, за каквато съм мечтала през целия си живот… От какво бих могла да се оплаквам, дявол да го вземе?

— Май си права. Но ти имаш всичко това от години, а едва сега като че разцъфваш от щастие. Да не би да си бременна?

— Господи, не! — извика Таш, явно разтревожена от въпроса й. — Да не искаш да си проваля кариерата.

— Е, не бих казала, че това ще ти провали кариерата. Ето например да те намерят застреляна в апартамента ти, това наистина би означавало провал в кариерата — в същия миг съжали за казаното. — О, извинявай, Таш. Вие с Тони бяхте добри приятели. Не исках да се отнасям саркастично към ученическата ти любов.

— Не си представям как бих могла да обединя Тони и думата „любов“ в едно изречение — каза бързо Наташа. — Още в гимназията си беше ужасен, а след това стана дори по-лош.

— Дори нямаш представа колко си права. Той бе разследван за сериозно престъпление, преди да бъде убит. Преди не можех да ти, кажа за това, но сега вече няма защо да се пази в тайна.

— В Ню Йорк на всеки две седмици убиват човек само за да му вземат маратонките. Не бих се учудила, ако някой е застрелял Тони, за да може да му открадне марковите костюми — усмихна се приятелката й.

Карлин я погледна учудено. В един от вестниците в деня на убийството се бяха появили намеци за връзката между агенцията му за запознанства и грабежите в домовете на клиентките му, но никъде не се споменаваше как точно се облича.

— Ей, Таш, а ти откъде знаеш за гардероба му? Той със сигурност не се обличаше така, когато бе в гимназията в Уестърфийлд.

— А, той сам ми разказа — отвърна спокойно тя. — Беше точно след като ти го бе срещнала случайно. Покани ме да изпием по едно питие в „Карлайл“. Беше ми любопитно и затова отидох — поклати с отвращение глава. — Представяш ли си, още не си бе изпил първата чаша с бяло вино и вече ме покани да го посетя по обяд в апартамента му. Можеш ли да си представиш! — изсмя се, сякаш това бе най-глупавото нещо на този свят.

— Трябваше да ми кажеш по-рано — намръщи се Карлин. — Щях да намеря някакъв начин, за да го накарам да те остави на мира.

— Няма защо да говорим за това. Май някой друг се е погрижил за Тони, така че вече никога няма да може да безпокои, когото и да било.

— Подготвяш ли се вече за изпита? — извика зад гърба му Марти Браун и по типичния му акцент от родната Филаделфия. Хари го позна още преди да го види.

— Тук човек май не може да изяде и една пица, без някой да го проследи — измърмори, сякаш просто се шегуваше, макар че всъщност апетитът му изчезваше само при вида на високия рус сержант Мартин Браун.

— Хайде, Флойд, не се сърди — продължи малко подигравателно Браун, като изтегли съседния стол и се настани до него. — Трябва да признаеш, че имаш нужда от мен, за да се амбицираш.

— Аз съм по-амбициран от когато и да било, а това е значително повече, отколкото ти някога си бил — отвърна с въздишка той.

Браун се засмя, сякаш забележката на колегата му ни най-малко не го бе засегнала, но Хари прекрасно знаеше, че не е така. Мартин винаги се бе класирал непосредствено след него на всички изпити за чин или за повишение в полицията през последните двайсет години. Ако Хари беше трети на конкурса за сержанти, то Браун бе четвърти, когато бе втори на изпита за лейтенанти, той бе трети. Затова и всяко повишение, което получаваше Мартин Браун, идваше обикновено шест месеца или година след повишението на Хари Флойд.

Не така обаче стана с чин лейтенант. Тъй като Хари стана лейтенант и зае единствената за този чин длъжност в управлението, Браун все още не бе повишен, фактът, че се класира трети на изпита, можеше да му струва твърде скъпо — сигурно щяха да минат години, докато получи званието. Ако това изобщо станеше някога. А Хари добре знаеше, че колегата му все още се надява, че ще успее да го изпревари на някой от следващите изпити. В това нямаше нищо чудно, та нали и той се надяваше на същото по отношение на Карлин.

Мартин Браун също се досещаше какво изпитва Хари всеки път, когато Карлин получаваше повишение, така че с удоволствие реши да го атакува право по слабото му място.

— Изпитите за капитани са само след три месеца. Надявам се, че се готвиш да разбиеш този път възпитаничката на Харвард.

— Съжалявам само, че ти изобщо нямаш никакви шансове да се включиш в това състезание, иначе с удоволствие бихме те приели, Марти — засмя се той и погледна изразително сержантските нашивки.

— Бих искал наистина да съжаляваш — злобно отвърна Мартин.

— Да, с удоволствие бих потърсил името ти под моето, когато изложат списъците с резултатите от изпита за капитани — каза му и го потупа по гърба.

Браун героично се мъчеше да прикрие обидата си, за да не му достави удоволствие.

— Доколкото чувам, твоята мила колежка Скуайър е в центъра на вниманието, май ще я повишават.

— Тя е умно момиче — призна Хари.

— Много повече от умно момиче. Доколкото разбрах, само вие двамата с нея кандидатствате за президентската част за борба с престъпността и сигурно се досещаш, че ще изберат нея.

Флойд се почувства така, сякаш току-що бе получил силен удар в стомаха.

— Какви глупости говориш — извика, като се опита да прикрие чувствата си. Службата в президентската част бе мечтата на живота му, това бе работа, която изискваше цялостен анализ на престъпността в страната, на основата, на който се подготвяше доклад за Конгреса. Нямаше представа, че ще бъде предложен за тази дейност, а още по-малко вярваше, че ще бъдат само с Карлин и ще трябва да се състезават само двамата.

— Е, просто ти казвам онова, което подочух — отбеляза Мартин. — Нали си представяш, Хари, след това нейно разкритие на „Телефонния маниак“… Но няма как, вярвам, че ще го преживееш, все пак тя е всеобщата любимка.

Браун го наблюдаваше как се опитва да прикрие гнева си. Реши да го подразни още малко.

— А освен това е жена. Нали си представяш какво означава да се постави жена на това място? Това ще заздрави позициите на кмета за години напред — усмихна се доволно. — Уверявам те, Хари, още преди децата ти да завършат средното училище, Карлин Скуайър вече ще се е издигнала дотолкова, че всяка година ще я виждаш начело на парада в деня на Сейнт Патрик — след като изрече тези думи, Браун се изправи. — Е, трябва да тръгвам, Хари, благодаря ти за компанията.

Той го изгледа как се отдалечава. Господи, какъв отвратителен тип беше този Браун! Нищо чудно, че винаги го побеждаваше на изпити и конкурси, той бе просто един глупак.

Но колкото и глупав да беше Мартин Браун, този път със сигурност ще се окаже прав. Несъмнено Карлин щеше да получи назначението в президентската част. Все пак тя си бе спечелила национално признание. Да, хората по върховете харесваха Карлин Скуайър. Вече толкова пъти бе слушал Фолън да я възхвалява.

Всичко това му се струваше ужасно несправедливо. Той бе отдал на полицията много повече години от живота си, положил бе толкова повече усилия, за да постигне сегашното си положение. Освен това имаше жена и две деца, за които трябваше да се грижи, докато тя си имаше богат лекар за приятел и той можеше да плати всяка от сметките й. Синът му, Хари младши, тази година щеше да кандидатства в колеж, а скоро щеше да го последва и малкият. Колко ли струва в днешно време да издържаш децата си четири години в колеж? Може би сто хиляди? Или повече? Или може би ще се наложи децата му да отидат в по-евтини колежи? След като колежът „Бруклин“ се оказа достатъчно добър за него, защо да не е добър и за тях?

А на Карлин не и се бе наложило да се задоволява с местното училище. Не, нея я е очаквал Харвард. Наистина тя често повтаряше, че е била доста бедна като дете, но по някакъв странен начин тази нейна бедност я бе отвела сред випускниците на най-престижните университети, а не на спирката на метрото на Седмо Авеню. Какво ли в действителност е било детството й, чудеше се Хари. Родителите й със сигурност са отделили доста средства, за да може тя да завърши Харвард.

Тази мисъл го накара да се намръщи. Ами ако е скрила истината и за други неща, помисли си объркано. Как бе успяла Мерилин да я прецени още от първия ден, когато я видя, а на него му бе трябвало толкова дълго време? Представи си каква ще бъде реакцията на съпругата му, когато й разкаже за президентската полицейска част и за новия успех на Карлин. „Ти я научи на всичко, което може и знае в момента — ще каже жена му, а сега тя се надсмива на всички ви и се настанява на сладката работа в Белия дом.“

Карлин Скуайър бе първият човек, който бе успял да го изпревари. През всичките тези години, които бе работил в полицията, нямаше друг като нея и ако сега не направеше нещо, щеше да се наложи да диша праха й до края на живота си. Господи, та нали вече години наред Мерилин непрекъснато предричаше, че ще се случи точно това. Най-неочаквано той си даде сметка, че съпругата му е била напълно права. Държах се като глупак — реши той и се изчерви от обида. — А Мерилин се оказа по-умната. Карлин наистина ме е разигравала през всичките тези години. О, Хари, добрият ми приятел, зайчето ми! Всичко това са били преструвки! Целта й е била единствено да ме изпревари във всяко едно отношение.

Е, за пръв път от Мартин Браун имаше някаква полза. Представи си доволната му физиономия при мисълта за бъдещите мъки и разочарования, които очакваха Хари, и това му бе достатъчно, за да вземе решение. Щеше да направи онова, което бе пропуснал преди толкова много години. Присви очи. Моментът бе наистина подходящ. Преди години обстановката съвсем не бе толкова благоприятна. Но сега всичко бе в негова полза. Трябваше просто да не пропуска съществуващата възможност.

Хари се облегна на стената в канцеларията на капитан Фолън.

— Просто не знам как да започна — каза и поклати неуверено глава, сякаш се двоумеше дали да продължи. — Предполагам, че нямам друг изход, освен да разкажа всичко.

Фолън го погледна с любопитство.

— Смятам, че Карлин Скуайър е имала мотив да убие Тони Келнър — започна Хари, но като че още при първите си думи вече се разкайваше.

— Келнър беше онзи със службата за запознанства, ти работеше по неговия случай, нали?

Хари кимна.

— Има някои факти, свързани с това разследване, които не са ти известни — каза и отново се спря, сякаш не му се искаше да продължи. — Например това, че тя бе запозната с всеки детайл от операцията — тук той изчака за миг, за да привлече напълно вниманието на Фолън. — Но съвсем неочаквано се оказа, че Тони е човекът, отговорен за катастрофата, превърнала баща й в инвалид. Самият аз открих това само преди няколко дни.

— Нима наистина е той! — извика шокиран капитанът и лицето му показваше, че все още не може да повярва.

Хари му разказа всичко, което знаеше от Карлин за инцидента в Уестърфийлд преди години.

— Съжалявам за това, капитане — каза и гласът му звучеше съвсем искрено. — Приятел съм на Карлин от петнайсет години. Но дори и най-добрият приятел не би могъл да я защити в подобна ситуация.

Фолън се замисли за малко, преди да каже каквото и да било.

— Дали Карлин не е била на работа в деня на убийството на Келнър? Сигурен съм, че би могла да обясни как е прекарала времето си.

— Не е точно така. Той бе убит в деня на празненството, организирано в чест на Карлин в зала „Грейси Меншън“. След церемонията тя си тръгна за вкъщи, без да се връща в службата, каза, че си взима почивка — поклати тъжно глава Хари.

Фолън го изгледа продължително. Единственото, което виждаше, бе тъгата на стар приятел, който с горчивина разбира истината за човека, на когото толкова е държал. Изкашля се и му каза успокоително:

— Сигурно не ти е било никак лесно да ми разкажеш това. Благодаря ти, Хари.

Флойд се измъкна от кабинета му и бързо излезе от управлението. Мислеше за деня, в който бе убит Тони Келнър. Тогава той бе прекарал целия следобед с Карлин. Ясно си спомняше дори колко весело им беше, след като изпиха по една бира и изядоха по един чийзбургер в оня бар.

Забрави всичко това — каза си и решително се насочи към колата си. — Вече си направил първата стъпка и връщане назад няма. За миг почувства неописуем срам, но веднага си припомни с горчивина за всичко, което трябваше да преживее през последните петнайсет години.

— Да видим сега какво ще може да ми направи тази изискана възпитаничка на Харвард — каза си на глас, след като вече бе седнал в колата си.

Карлин отиде до кухнята, за да вдигне телефона, и с учудване чу гласа на Ерни Фолън. Беше осем вечерта, доста след обичайния час, в който би могъл да я търси. Всъщност, припомни си тя, той почти никога не й бе звънил вкъщи.

— Какво става, капитане? Случило ли се е нещо?

— По дяволите, Скуайър, ти си скрила нещо важно от мен — извика ядосано той. — Прикриването на информация от полицията е осъдително дори за цивилните лица, а за един полицай е наистина непростимо.

— За какво говорите, капитане?

— Говоря за убийството на Тони Келнър — заяви Фолън със студен официален тон.

Карлин затаи дъх.

— Кога точно възнамеряваше да ми кажеш за връзките си с Тони Келнър? Съвсем случайно подразбрах, че ти си го познавала от години, но не си даде труда да ми обясниш докъде са стигнали отношенията ви, или по-точно, че си имала сериозен мотив да го убиеш.

Тя бе толкова учудена, че не можа да отрони нито дума. Почти никой не знаеше за ролята на Тони Келнър в инцидента с Кит и Джей Ти преди толкова години, но явно капитанът говори именно за това.

— Не съм много сигурна за какво по-точно намеквате — започна тя, като се чудеше каква част от истината ще трябва да му каже.

Разбира се, бе длъжна да информира полицията за ролята на Тони в живота й още в момента, в който той бе убит. Но това би означавало да хвърли Бен на вълците. Дори тя самата се измъчваше от съмнения, че може би той е убил Тони. Все пак възможно бе да греши, може би Фолън не искаше да каже това. Просто бе невъзможно да е открил какво точно се бе случило в Уестърфийлд преди толкова години. Нямаше откъде да научи. Не бе разказвала на никого за това.

На никого, освен на Хари Флойд, сети се неочаквано Карлин, като в същия миг чу отново гласа на Фолън:

— Искам да кажа — започна капитанът и ясно си личеше, че подбира внимателно думите си, — че ако не можеш да обясниш къде си била от обяд до шест вечерта в деня, когато получи наградата от кмета, официално ще бъдеш смятана за заподозряна в убийството на Антъни Келнър.

— Но капитане — извика ядосано тя, — не разбрахте ли, че е невъзможно аз да съм го извършила? Трябваше да проверите къде съм била — можеше да попитате Хари Флойд и той ще ви каже, че бях с него целия следобед.

— Хари Флойд те е видял как си тръгваш сама от тържеството в „Грейси Меншън“. Не се опитвай да се криеш зад гърба на приятелите си, Скуайър. Не само че е непрофесионално, но освен това е проява на страх. Смятай, че от този момент си под подозрение. Утре можеш да дойдеш в управлението, за да върнеш пистолета и значката си — заяви капитанът и затвори.

Карлин се отпусна на стола. Как е могъл да постъпи така? — мислеше си тя, като виждаше лицето на Хари пред себе си. Човекът, който винаги е бил до нея, който я пое под крилото си, когато постъпи в полицията, на когото дължеше големите си постижения!

Внезапно осъзна, че всъщност това е причината. Знаеше, че той трудно понасяше успехите на другите. Винаги се бе чудила, докато двамата работеха заедно, какво ли ще стане, ако в един момент нейният успех започне да пречи на неговия.

Е, сега знаеше. Въпросът бе какво трябваше да направи, за да се защити.

33

Бен се появи на вратата на един от кабинетите, където провеждаше прегледите си. В ръката си държеше папка с данните за пациента, с когото току-що бе се занимал.

— Хелън — каза, като се спря за миг пред бюрото на секретарката си. — Бих искал да видя отново господин Балантайн след две седмици. Той твърди, че се чувства добре, но аз държа да прегледам още веднъж раната му.

— Сигурно в момента го превързват? — попита Хелън. Той кимна и продължи:

— Обясних му, че това е заключителната част от оперативното му лечение, но той ми махна с ръка.

— Може би трябва да го приемеш като комплимент — засмя се тя. — Явно той смята, че работата е свършена достатъчно добре и няма нужда от нищо повече.

— Но това е…

Бен бе прекъснат от появата на двама яки мъже, и двамата облечени в тъмни костюми и бели ризи, като единият носеше и вратовръзка на широки райета. Нещо в изражението им подсказваше, че те нямат нужда от медицинска помощ.

— С какво мога да ви услужа? — попита Хелън.

— Вие ли сте доктор Бенджамин Дамероф? — попита безцеремонно единият, като гледаше към Бен.

— Да, аз съм. Какво има?

— Аз съм детектив Уилям Хърли, а това е детектив Дан Манис — каза единият и веднага извади значката си, за да им я покаже. — Ще имаме нужда от вас за малко, докторе. Бихте ли дошли с нас до управлението. Отнася се за смъртта на един господин на име Антъни Келнър.

— Но какво общо имам аз с това? — учудено попита Бен.

— Бихме искали да дойдете с нас до управлението, за да отговорите на някои въпроси — намеси се детектив Манис.

— Вижте, просто ми е невъзможно в този момент. Чакат ме толкова пациенти — каза и посочи хората в чакалнята.

— Напълно ви разбираме — опита се да прояви любезност детективът. — Но все пак настояваме да ни придружите.

Настъпи напрегната тишина. Хелън гледаше разтревожено ту към двамата мъже, ту към доктор Дамероф.

— Не може ли да се измисли нещо? — ядосано попита Бен. — Ще отговоря на вашите въпроси, но нека го поотложим. Какво ще правят пациентите ми?

— Трябвате ни сега, докторе — категорично отсече Хърли, който явно не беше склонен към никакви пазарлъци.

— Значи искате от мен да оставя всичко тук и да тръгна веднага с вас?

— Точно така — кимна Манис.

Бен погледна ядосано към двамата мъже, после към Хелън, а след това обратно към тях.

— Колко време ще ни отнеме разговорът? — запита той, като започна да съблича престилката си.

— Нямам представа, докторе.

— Хелън, най-добре е да определиш нови часове на всички — намръщено разпореди Бен и отиде в кабинета си, за да закачи престилката си зад вратата. Извади от джоба пейджъра и го закачи на колана на панталона си. — Ама че работа — мърмореше ядосано.

— Не се безпокой — каза Хелън. — Аз ще се погрижа за всичко.

— Ще ти се обадя, ако ми позволят — каза й той, преди да тръгне. — А ако има нещо спешно, веднага ми се обади. Ако не успееш да се свържеш с мен, помоли доктор Шапиро да ти помогне.

Единият от детективите задържа вратата пред Бен и тримата излязоха в коридора. Пациентите, които вече чакаха отвън, гледаха с изненада своя лекар, облечен в костюм и вратовръзка, вместо в бялата престилка, с която бяха свикнали да го виждат. Той явно отиваше някъде.

— Госпожо Саймън, господин Ван Хъл, съжалявам, но се налага да прехвърлим консултациите за утре — започна да им обяснява Бен. Детективите нетърпеливо продължиха напред, за да му подскажат, че нямат време да чакат. — Случи се нещо непредвидено и трябва да изляза.

— Добре ли сте, доктор Дамероф? — попита госпожа Саймън разтревожено, като погледна подозрително към двамата му спътници.

— Всичко е наред — убедително каза той. — Просто имам един спешен случай.

Хърли го хвана за ръката, за да го накара да върви по-бързо, но той ядосано се освободи. Когато излязоха в коридора, Бен се обърна към него:

— Не ви ли стига, че объркахте работата ми и уплашихте пациентите ми? — попита тихо той, за да не може никой наоколо да ги чуе. — Съветвам ви да си държите проклетите ръце настрана от мен.

Един от специалистите по вътрешни болести, когото Бен познаваше, най-неочаквано се появи иззад ъгъла и с изненада се загледа в него.

— Здрасти, Бен — каза му любезно лекарят, когато мина покрай него.

— Здрасти, Марк — отвърна той, като направи огромни усилия да се усмихне.

Продължи да се усмихва и да поздравява и останалите си познати от болницата, които минаваха покрай него. Но усмивката изчезна от лицето му веднага след като застанаха пред вратата на асансьора.

Господи, сигурно трябва да съм им благодарен, че не ми сложиха белезници — помисли си. Може би се превръщаше в някакъв параноик, но беше убеден, че всички разбраха, че го отвеждаха полицаи, и цялата тази история бе толкова унизителна!

Какво ли ще го питат, когато го отведат в полицейското управление? С ужас си помисли за Карлин и за въпросите, свързани с нея, които биха могли да му зададат. Нямаше никакво намерение да крие истината относно своите връзки с Келнър. Но просто щеше да му е невъзможно да говори за нея, не би могъл да го направи. Нямаше представа какви са правата му в това отношение и дали би могъл да откаже да отговаря на въпросите им. Единственото, в което не се съмняваше, бе, че има нужда от адвокат, и то веднага.

Щом видя шефа си да влиза в стаята, Хелън веднага скочи на крака.

— Добре ли си, доктор Дамероф? — попита нетърпеливо тя.

Бен кимна. Не бе на себе си, откакто напусна полицейското управление късно снощи, но нямаше смисъл да тревожи и секретарката си.

— Добро утро, Хелън. Чувствам се добре — подчерта той. — Оказа се, че не е нищо съществено. Само ми изгубиха времето. Да не мислим повече за това.

Тя взе купчината със съобщения, оставени за него.

— Ето телефонните обаждания. Сигурно най-голям интерес ще предизвика съобщението на доктор Роулингс. Той иска да те види в кабинета си веднага.

Сайръс Роулингс бе завеждащ отделението. Бен взе и останалите съобщения.

— Не каза ли за какво се отнася?

— Не.

— Благодаря ти, Хелън — каза, влезе в кабинета си и затвори вратата.

Дали Роулингс не е разбрал за вчерашния инцидент? Няма начин да е нещо друго, явно бе разбрал, че полицията го е разпитвала във връзка с убийство.

Господи, в полицейското управление нещата се развиха много по-ужасно, отколкото бе очаквал. Ако не бе толкова притеснен, Бен би могъл да се изсмее, като си представи отново вчерашните събития. Той се бе безпокоил, че може да го разпитват относно евентуалната връзка на Карлин с убийството на Келнър. Но съвсем скоро му дадоха ясно да разбере, че подозират самия него в това убийство. Щом разбра накъде отиват нещата, той веднага предяви претенции да бъде извикан адвокатът му. Явно на полицаите това никак не им хареса. Твърдяха, че към него не са отправени никакви конкретни обвинения, като се надяваха, че ще успеят да измъкнат от него информацията, която им бе необходима.

А по-късно, когато се прибра вкъщи след разпита в полицейското управление, с изненада откри името на Карлин в заглавията на вестниците. Явно напразно си бе изгубил времето с опити да я прикрива. Не беше единственият, който подозираше, че тя е убила Тони Келнър.

Все още ставаше дума само за подозрения. Срещите му с полицаите съвсем не бяха приключили, в това нямаше никакво съмнение. Но точно сега пред него стояха два други въпроса, на които трябваше да си отговори: какво точно бе чул Роулингс и какво възнамеряваше да предприеме.

Телефонът за лични разговори иззвъня. Бен бе доволен, че има възможност да се измъкне за миг от неприятните си мисли.

— Бен, скъпи, здравей.

— Сара? — извика учудено. Не бяха разговаряли от деня, в който й каза, че скъсва с нея. — Приятно ми е да чуя гласа ти — каза и наистина беше така.

— Бен, Дийн ми спомена, че вчера полицията е идвала да те разпитва във връзка с някакво убийство. Добре ли си?

Значи пораженията са по-големи, отколкото си представяше. Щом дори човек като Дийн Фолклин бе разбрал за случката с Бен вчера, то тогава без съмнение всички в болницата вече знаеха, че е замесен в някаква история, от която се интересува полицията. Сигурно това е била главната тема по време на сутрешното кафе.

— Благодаря ти за загрижеността, Сара. Вярно е, че не изкарах вчерашния следобед по възможно най-приятния начин, но те уверявам, че се оправих.

— Бен, кажи ми истината. Наистина ли имаш сериозни проблеми? — попита загрижено тя.

— Честно казано, все още не знам — отвърна той и това наистина беше така.

— Никой не вярва сериозно, че ти би могъл да имаш нещо общо с убийството, нали?

Не й отговори.

— О, Господи! — въздъхна Сара. — Моля те, ако смяташ, че бих могла да направя нещо…

Бен бе трогнат. Все пак той беше този, който я изостави. Наистина тя бе приела приключването на връзката им с достойнство, но при всички случаи постъпката му я бе наранила.

— Благодаря ти, Сара. Толкова си благородна — искрено каза той.

— Нали все още сме приятели, или поне бих искала да е така. Винаги можеш да разчиташ на кен, стига да съм в състояние да ти помогна.

— Ти си чудесна жена. Кажи ми как си, Дийн не ти създава неприятности, нали?

— Не мога да повярвам, че в такъв момент си готов да губиш време в разговори за моя брак.

— Просто искам да чуя как си.

— Е, добре, ще ти кажа. Сигурно ще ти се стори невероятно, но преди около месец не издържах и му казах, че го напускам. Наистина имах намерение да го направя.

— Смятала си да го напуснеш?

— Да, и той разбра, че е точно така. Беше направо шокиран, че имам смелостта да постъпя по този начин… Бен, просто не можеш да си представиш, сега той е съвършено различен човек. Помоли ме да не го напускам и ми обеща, че ще обърне нова страница.

— И какво направи ти? — скептично попита Бен.

— В началото изобщо не му повярвах. Но той наистина бе готов да положи усилия, затова му дадох малко време. Опитваме се да започнем всичко отначало.

— Надявам се, че ще успееш, най-искрено ти го желая.

— Благодаря ти.

— А сега ми кажи какво бих могла да направя за теб, кажи, моля те… — настоя тя. — Моят живот е доста уреден в момента. Но при теб нещата май са твърде сложни. Безпокоя се за теб. Обещай ми, че ще ми се обадиш, ако смяташ, че мога да ти помогна с нещо.

— Има нещо… — неуверено започна той. — Смятам, че е най-добре да се подготвя, и колкото по-рано, толкова по-добре.

— Кажи.

— Изглежда, че ще имам нужда от добър адвокат, специалист по криминални престъпления. Аз си имам адвокат, но в случая става дума за човек, който би могъл да се справи с дело за убийство. Моят човек едва ли го бива за това. Ти би ли могла да намериш някого?

— Нима нещата наистина са толкова сериозни? — ужасено попита Сара.

— Нямам представа. Но е най-добре да съм подготвен за всичко.

— Господи! — изпъшка тя. — Веднага ще направя нужните справки.

— Благодаря ти.

— И Бен, знай, че всичко ще си остане само между нас. Може да съм си оправила отношенията с Дийн, но той не бива да научава нищо за нашия разговор, нали разбираш?

— Благодаря ти още веднъж.

— Ще ти се обадя още днес следобед, най-късно утре сутринта. Това достатъчно бързо ли е?

— Разбира се, Сара — засмя се той.

Двамата си казаха „довиждане“ и веднага щом затвори телефона, Бен помоли Хелън да позвъни на секретарката на Сайръс Роулингс и да й каже, че може веднага да тръгне към кабинета на завеждащия, ако той има възможност в момента да го приеме.

Карлин седеше до телефонния секретар и слушаше поредното обаждане. Когато чу гласа на сержант Конклин, който се канеше да й остави съобщение, тя грабна слушалката.

— Ало, Конклин, аз съм тук.

— Лейтенант?

— Предполагам, че вече си научил всичко — започна тя без никакво предисловие.

— Смешно е, наистина е смешно да се смята, че ти би могла да убиеш онзи човек — отвърна той.

Карлин изпита облекчение. Толкова бе приятно да знаеш, че поне някой ти вярва.

— Слушай, лейтенант — продължи сержантът. — Може би не е редно да ти съобщавам това, но научих нещо важно от Били Уилямс, детектива от Двайсето полицейско управление, който бе изпратен в родния ти град.

— Да? — нетърпеливо попита тя.

— Предполагам, че познаваш онзи лекар, който живее в източната част, Бенджамин Дамероф — внимателно започна Конклин и по гласа му се досети, че сигурно някой му бе казал за връзката й с Бен. — Е, Били открил някакъв мъж на име Ленстолър, който май е бил съученик и на двама ви в гимназията. Той разполагал с информация, която е трябвало да предаде още преди двайсет години.

— Оо! — разочаровано възкликна Карлин. Тя добре знаеше за каква информация става дума.

— Излиза, че майката на Дамероф е загинала при катастрофа, станала в резултат на едно телефонно обаждане от страна на Келнър — замълча и след известно колебание продължи нататък, като подбираше внимателно думите си: — Доколкото разбрах, и твоят баща е пострадал при същата катастрофа. Но както и да е, сега тези идиоти в управлението смятат, че вие двамата с Дамероф сте главните заподозрени по този случай — той отново млъкна с надежда, че Карлин ще даде някакво обяснение. — Вчера го доведоха в управлението и го разпитваха.

Тя се опита да не издава чувствата си и възможно най-спокойно изрече:

— Благодаря ти, че ми каза.

— Оо, сигурен съм, че всички подозрения от теб ще отпаднат в най-скоро време. Всичко това е някаква измислица на болни мозъци.

Гневът му я поуспокои малко и тя затвори телефона. Значи бяха разкрили връзката на Бен с Келнър. Карлин очакваше, че това може да се случи, но въпреки това беше направо шокирана.

Телефонът отново иззвъни. Тя не вдигна слушалката, включи се телефонният секретар. Обаждаха се от списание „Таим“. Списание „Таим“! Няма що, попадна вече в най-тиражните издания, унило си помисли тя.

Не я сдържаше на едно място, затова побърза да отиде във всекидневната. Проклетият телефон не бе престанал да звъни през целия ден, обаждаха се репортери от най-различни вестници, продуценти на дискусии и шоута — всички искаха да получат коментар или съгласие от развенчаната героиня за участие в предаванията им. Най-напред информацията, че е заподозряна в убийство, се бе появила в нюйоркските вестници, но веднага след това и останалите средства за информация подхванаха темата, явно всички бяха единодушни, че си заслужава. „Дали героинята няма да се окаже убийца?“

Когато прочете това заглавие, Карлин имаше чувството, че сърцето й ще се пръсне. Във вестника бяха публикували нейна снимка от церемонията в „Грейси Меншън“, точно в момента на приемането на наградата от кмета за успеха си по случая с „Телефонния маниак“. После следваше подробно описание как е разкрила серийната убийца и накрая се споменаваше, че в момента тя самата е заподозряна в убийство.

От вътрешния отдел вече я бяха разпитвали два пъти и по време на тези разпити й стана пределно ясно, че Хари съзнателно е излъгал относно това къде е прекарала следобеда в деня на убийството на Келнър.

— Къде беше в онзи ден? — питаха я.

— Бях с Хари Флойд.

— Съжалявам, но той не е склонен да те прикрива, така че е най-добре да се откажеш. Имаш ли алиби или не?

— Какво искате да кажете. Хари е моето алиби. Макар че изобщо нямам нужда от никакво алиби, дявол да го вземе!

— Флойд ни каза къде е бил.

Болката от предателството беше непоносима. Но за това щеше да мисли по-късно. В момента трябваше непременно да открие кой беше истинският убиец.

Главният проблем беше в това, че всичките нишки все още водеха към Бен. Имаше и други хора с мотив за извършване на престъплението, но неговият бе най-силен. На всичкото отгоре опитите му да я избягва само още повече засилваха подозренията й. Ако искаше нещата да се изяснят, със сигурност би се свързал с нея, за да работят заедно по разкриването на престъпника. Но по начина, по който действаше…

Всъщност това наистина бе смешно. Карлин погледна часовника си. Пет и половина. Сигурно ще успее да го свари в кабинета му. Грабна чантата си и бързо напусна апартамента. Трябваше да разкрие кой го е направил.

Като си пое дълбоко дъх, Карлин почука на вратата на кабинета на Бен. Бе чакала близо час, докато приключи с прегледите на пациентите си, освен това помоли Хелън да не му казва, че е тук. Сърцето й биеше лудо в очакване на отговор на почукването.

— Влез.

Овладя се и влезе в стаята.

Очите му се разшириха от учудване. Той се изправи, за да я посрещне, но в поведението му имаше една въздържаност, от която я заболя. Не знаеше дали й се иска да се разплаче, или да се разкрещи от яд.

— Не те очаквах — безизразно изрече той и й посочи близкия стол. — Моля, влез и седни.

— Мисля, че няма защо да се държим толкова официално, не е ли така? — попита тя. Бен й изглеждаше толкова отнесен, така далеч от нея. Хайде — напомни си, — не забравяй за какво си дошла.

— Видях заглавията във вестниците — продължи той, вече доста разколебан. — Съжалявам за онова, което пишат. Сигурно ти е много трудно.

— Разбрах, че и ти си обект на не особено приятно за теб внимание — започна Карлин, като внимателно обмисляше думите си. — Вчера са те водили на разпит в управлението?

— Както винаги разполагаш с последната информация — горчиво се засмя той. — Да, водиха ме.

— И някакъв резултат от всичко това?

— За момента ме оставиха на мира, но предполагам, че няма да е за дълго. Истинският ужас започна, когато се върнах тук. Явно хората по върховете в тази болница не са във възторг от факта, че сред тях се е появил заподозрян в убийство. Не бих казал, че директно ме изхвърлиха, но имам доста неизползвана отпуска, така че ми препоръчаха да си я взема веднага, моментът според тях бил доста подходящ за това. Днес е последният ми работен ден до второ нареждане.

— Наистина ли? — съчувствено попита Карлин.

— Новината се разпространява със скоростта на светлината — уморено отбеляза Бен. — Пациентите се обаждат и задават въпроси, а онези, които имат по-пълна информация, направо се отказват от часовете си. Сигурно докато това проклето разследване приключи, вече напълно ще съм загубил пациентите си, кариерата ми ще бъде унищожена.

— Не бих казала, че и моята кариера е във възход — отбеляза тя. — Кметската управа, шефовете ми в управлението, пресата — всички са срещу мен.

Бен я погледна безизразно.

Тя събра сили и реши да премине в настъпление. Време беше.

— Слушай, Бен, трябва да си поговорим за всичко това. Каквито и причини да си имал, за да ме избягваш, сега те нямат значение, трябва да загърбим дребните си спорове. Сега сме само ти и аз, двамата. Моля те кажи ми истината. Знам, че ще ти бъде много трудно, сигурно се чувстваш ужасно. Но ние сме единствените, които знаем какво точно се случи в Уестърфийлд, така че бих могла да те разбера, ако си го направил.

— Моля?! — повдигна учудено вежди той.

— Трябва да знам истината. Няма да те изоставя, повярвай ми, ще се опитам да ти помогна. Но трябва да ми кажеш. Ти ли уби Тони Келнър?

— Какво?! — извика с такава ярост той, че Карлин се сви уплашено на стола. — Сериозно ли говориш?

— Все пак ти имаш основание да го направиш — започна трескаво тя. — Тогава се закле да убиеш човека, който го е извършил. Не е трудно да се стигне до извода, че сега си изпълнил клетвата си. Спомням си как се ядоса, когато разбра кой го е направил.

— Просто не мога да повярвам! — извика Бен и удари с юмрук по бюрото. — Да не си си изгубила ума? Как можа да си помислиш, че съм в състояние да застрелям някого? Такова ли ти е мнението за мен?

— Не ми крещи — извика Карлин. — Срещу теб има доста доказателства, които могат да те пратят в затвора. Опитвам се да ти помогна.

— Да ми помогнеш? — повтори той и очите му потъмняха от гняв. — Нима според теб помощта може да се изразява в обвинения в убийство? — с отвращение поклати глава. — Като си помисля, че през цялото време се опитвах да те прикрия, а ето, че ти пристигаш сега и ме обвиняваш, че съм някакъв хладнокръвен убиец! Всъщност ти самата се нуждаеш от помощ.

— Какво искаш да кажеш с това? — ядосано му отвърна тя. — Отлично знаеш, че всичко, което се появява във вестниците, е долна лъжа.

— А ако има още нещо, за което вестниците не са писали? Разни дребни нещица, които сигурно ще излязат по-късно наяве, макар че на теб никак не би ти се искало това да става?

— За какво, по дяволите, става дума?

— Келнър ми каза, че ти вземаш подкупи, за начинаещи…

— Подкупи?! Той ти е казал, че аз… и ти си му повярвал?

— Как бих могъл да зная на какво да вярвам и на какво — не! — изрече малко по-спокойно Бен, като се опитваше да се овладее.

Карлин бе толкова ядосана, че просто не можеше да намери подходящите думи.

— Господи, никога не бих си и помислила, че ще повярваш на подобна лъжа…

— По дяволите, аз го цапардосах по лицето като най-обикновен хлапак. Но след това той бе убит. Какво би трябвало да си помисля според теб?

— Какво каза? — извика тя и скочи на крака.

Бен също се изправи и застана срещу нея от другата страна на бюрото.

— Не се преструвай, че това е невъзможно. Той ми каза, че най-редовно ти плаща. Освен това ти имаш същия мотив, какъвто и аз. Както и на всички останали, и на мен ми дойде наум, че може да си решила да го накажеш за онова, което е извършил. Може пък само да си се правила на безразлична, когато ти съобщих, че той се е обадил тогава в мотела. Ти си полицай, така че със сигурност знаеш как да си служиш с оръжие.

— Как смееш да говориш подобни глупости! Така ли се опитваш да ми отмъстиш? Наистина, ченгетата носят оръжие, защо да не го използват срещу всеки, който ги ядоса?

— А да не би да беше прилично от твоя страна да ме обвиняваш в убийство? — не й остана длъжен Бен. — Аз съм лекар. Ние лекуваме хората, за бога, и никога не ги убиваме само защото са ни наранили.

— Върви по дяволите! — изсъска му Карлин.

Бен излезе иззад бюрото и бързо отиде до вратата на кабинета си.

— Не съм те молил да идваш тук — каза троснато и отвори вратата. — Можеш веднага да си тръгнеш.

Тя профуча ядосано покрай него.

— Идването ми тук бе голяма грешка. Но няма смисъл да се безпокоиш. Това вече няма да се повтори. Никога.

Той затръшна вратата зад гърба и.

— Така…

34

Бен си наля кафе. Разсеяно гледаше през прозореца изгряващото слънце. За пръв път от години насам, не трябваше за бърза за работа. Но навикът му да става рано сутрин бе толкова силен, че не му позволи да остане до по-късно в леглото. Отпи от кафето си, като се чудеше колко ли ще продължи тази принудителна отпуска.

Раздялата му с болницата едва ли щеше да е за дълго, затова пък с Карлин беше окончателна. Припомни си отново вчерашната им кавга в кабинета му, обвиненията, които си отправиха, омразата, която бе изписана върху лицето й, когато си тръгваше.

Бен пренесе чашата с кафето си в трапезарията. Поне имаше ангажимент за по-късно през деня, съществуваше възможност да се измъкне от всичко това, макар и за кратко. Отложената конференция с участието на Бордън и Снрейг в Чикаго бе насрочена за следващия ден, така че в три следобед трябваше да хване самолета.

Погледът му попадна на купчината писма на масата. Вниманието му бе привлечено от едно от тях, тъй като на гърба му бе старият му адрес в Уестърфийлд. Измъкна писмото и с учудване погледна непознатия почерк. Веднага щом го отвори, хвърли поглед към долния ъгъл на листа и с изненада видя: „С най-добри чувства, Джей Т. Скуайър“. Какво беше това, по дяволите? Седна на стола и зачете.

„Скъпи Бен,

Ние двамата с теб никога не сме били истински приятели, но те моля да приемай това писмо като най-големия израз на приятелство, на което съм способен. Има една тайна, която бих искал да разкрия, преди Господ да ме прибере при себе си, преди вие двамата с Карлин да извършите най-голямата грешка в живота си.

Сигурен съм, не няма защо да ти напомням за трагедията, която се случи преди двайсет години. Тогава вие двамата с Карлин разкрихте истината за мен и майка ти. Всички в града разбраха за връзката ни. От тогава почти никой не се е отнасял добре с мен, макар че толкова пострадах, вече съм инвалид, който прекарва дните си в болка, каквато едва ли някой може да си представи. Но има едно нещо, което вие не можахте да разкриете. Нашата връзка с Кит съвсем не беше отскоро. Сметнах, че е най-добре да ви оставя с погрешното впечатление, че това е така, тъй като тя беше вече мъртва. Но след като вие двамата с дъщеря ми сте възобновили връзката си, аз се чувствам длъжен да кажа истината. Двамата с майка ти се срещахме в продължение на години. Всъщност още от времето преди ти да се родиш. Още от първите месеци, след като родителите ти дойдоха да живеят в Уестърфийлд.

Може да ти прозвучи доста грубо, но трябва да знаеш истината. Ти си мой син. Това е, Бен. Мой син! Така че имай това предвид, преди двамата с Карлин да отидете твърде далеч. Тя не знае за това и се надявам, че ти ще оставиш нещата такива, каквито са били досега. Така ще бъде най-добре за нея.

Сега, предполагам, разбираш защо бях против вашата връзка, когато бяхте ученици, защо новината, че сте се събрали отново, толкова ме разтревожи. Съжалявам, но такава е истината.

С най-добри чувства

Джей Т. Скуайър“

Бен с ужас хвърли листа, сякаш изгаряше пръстите му.

— Това е невъзможно — прошепна той. — Господи, невъзможно е!

35

Карлин неспокойно се мяташе в съня си, чуваше гласа на Хари Флойд, който я подканваше да побърза: „Хайде, Кембридж, имаме още толкова места за обикаляне, толкова хора, с които трябва да говорим.“ Беше готова да се закълне, че сънят изглеждаше напълно като истински, виждаше се как върви до него, как му се усмихва, облечена в традиционната си полицейска униформа, с идеално лъснати обувки, а пистолетът и полицейската палка й изглеждаха толкова тежки, че едва се влачеше. „Хайде, движи се, скъпа — отново й подвикна той, а след това гласът му стана доста по-груб. — Толкова умно момиче, а да действа така бавно. Хайде, по дяволите! Събуди се и усети мириса на кафето.“

Най-накрая се събуди от пърхането на един гълъб, кацнал на перваза на прозореца й. Полежа известно време, като мислеше за съня си. Не че беше майстор в тълкуването на сънища, но този бе прекалено прозрачен. Хари Флойд, който се обяви срещу нея след толкова години дружба, след толкова доверие, любов и какво ли още не, дявол да го вземе! Трябваше да стане и наистина да усети дъха на кафето. Спусна бавно краката си и седна на леглото. Ето резултатът от голямата му любов — помисли си тя. — Сега съм обект на разследване от полицията, главната заподозряна в убийство.

Май за умно момиче наистина се оказа твърде бавна, призна си тъжно, докато отиваше към банята. След пет минути, освежена от топлата вода и напълно събудена, тя се взираше в образа си в огледалото над умивалника. Добре, Хари, ти свърши своята работа — каза си тя. — Нека да видим сега какво бих могла да направя аз днес.

След около час вече излизаше от къщи, а сутрешното слънце блестеше силно в очите й. Тръгна по „Бродуей“, като спря до близкия магазин, за да си купи хляб. Нареди се на дългата, но бързо придвижваща се опашка и направи план за действията си през деня. Трябваше да отиде до заведението, в което прекараха няколко часа с Хари след церемонията в „Грейси Меншън“. Той можеше и да отрича, че са били там, но все някой щеше да си спомни за тях двамата. Господ й е свидетел, че останаха там достатъчно дълго.

Заведението бе само на десетина минути пеша. Тя с облекчение установи, че вратата не е заключена. Бяха й нужни няколко секунди, докато очите й свикнат с тъмнината вътре, а след това веднага забеляза собственика, който бързо попиваше водата от бирените чаши, наредени на бара.

— Здравейте — извика Карлин, като се приближи към него.

— О, здравейте — отвърна той и повдигна учудено вежди, явно изненадан от ранното й посещение.

Дали това бе същият мъж, който бе на бара и в деня, в който двамата с Хари идваха тук? Бе почти сигурна, че е същият.

Усмихна му се, като се надяваше, че приятелското й отношение ще го направи по-благосклонен и ще му помогне да си спомни за нея — нещо, от което страшно се нуждаеше.

— Имам един малък проблем и се чудех дали не бихте могли да ми помогнете — започна, като се отпусна на един от високите столове до бара.

— Казвайте — усмихна й се в отговор барманът.

— Преди два дни бях тук с един приятел, един висок мъж с червеникава коса. Прекарахме в бара няколко часа, ядохме бургери и пийнахме на една от масите в ъгъла — обясни тя и посочи масата в дъното, на която бяха седели с Хари.

Барманът я изгледа с любопитство.

— Чудя се дали си спомняте — каза Карлин. Вече убедена, че той я бе познал.

Мъжът поклати глава и я изгледа враждебно. Тя добре си представяше какво си мисли в момента. Не само че не бе готов да потвърди, че я е познал, но явно се страхуваше, че това нейно искане ще му създаде сериозни неприятности.

— Съжалявам — отвърна накрая той. — Ние сервираме по около петстотин бургера и пет хиляди бири всяка седмица. Паметта ми обикновено регистрира клиента от момента, в който той си поръча питие, до момента, в който му го отнеса.

Карлин обаче продължи настойчиво:

— А келнерът от понеделник следобед тук ли е? Той беше един висок, със светла коса, около двайсетгодишен.

Барманът се обърна с гръб към нея и започна да подрежда измитите чаши в някакъв шкаф под бара.

— Тук има само един келнер и това е синът ми, Брад. Той ще дойде след около четирийсет и пет минути, ако искате, изчакайте го.

Последните думи бяха изречени с явно нежелание.

След около половин час младият келнер — чието лице Карлин разпозна веднага — влезе в бара. Но веднага щом се приближи към нея, след като поговори шепнешком с баща си няколко минути преди това, тя разбра, че момчето няма да й бъде от полза.

— Нямам ни най-малка представа, госпожо. Може да сте били тук, може и да не сте. Просто не мога да кажа със сигурност. Тук е толкова оживено и така дяволски тъмно, че едвам виждам хората дори когато застанат непосредствено до мен — каза и поклати глава. — Наистина съжалявам.

Карлин стана, пресече бара и си тръгна. Размишляваше върху думите на момчето и си даде сметка, че то бе напълно право. Осветлението в заведението беше твърде слабо. Не би трябвало да се очаква, че някой със сигурност ги бе забелязал двамата с Хари. Разочарована, тя излезе навън на светло.

А сега какво? Погледна надолу по улицата, докато умът й трескаво работеше. Не й оставаше нищо друго, освен да прегледа всичко, с което разполагаше за Тони — бележките, направени при огледа на трупа, както и всичко онова, свързано с разследването на дейността му. Все нещо щеше да й хрумне.

Шест часа по-късно Карлин седеше на масата в кухнята, отрупана с хартии и документи. Освен досието, изготвено за Келнър във връзка с криминалната му дейност, тя разполагаше и с данните от телефонните разговори, които бе водила с всички свързани с него личности след убийството му. Разпитите на неговите клиенти и на работещите с него хора със сигурност съдържаха някакви факти, които биха могли да я насочат към човека, най-силно искал смъртта на Келнър. Но до края на деня не откри нищо, което да я отърве от ужасните страхове за Бен, които я изпълваха още от момента, в който разбра за убийството на Тони.

Какво щях да направя сега, ако бях в управлението, а не стоях вкъщи като заподозряна? — този въпрос се въртеше в главата й, докато крачеше нервно из апартамента. Размишляваше за многобройните данни, с които вероятно вече разполагаха в централното управление, докладите на всички детективи, които работеха по случая. Ех, ако можех да се добера до всичко това — мислеше си горчиво Карлин.

Най-неочаквано й дойде една нова мисъл. Ако не беше заподозряна, първото място, където щеше да отиде, бе полицейската лаборатория. Със сигурност нямаше да я допуснат вътре в лабораторията на управлението при сегашното положение, реши тя, като спря за миг, а след това продължи да се разхожда. Обмисли отново всичко. Без съмнение информацията за подозренията срещу нея вече е достигнала до всички поделения на управлението. Но все пак трябваше да намери начин да влезе в лабораторията, тъй като там се съхраняваха всички доказателства по криминалните случаи в града.

Само след десет минути пътуваше към центъра на града с такси. Погледна часовника си. Десет и петнайсет, отбеляза със задоволство. Едва ли щеше да има кой знае колко хора там в толкова късен час. Но когато пристигна, пред входа имаше най-малко десет-дванайсет полицаи.

— Господине — обърна се тя към шофьора на таксито. — Бихте ли продължили още малко напред, по-добре да ме оставите зад онзи ъгъл.

Имаше нужда от няколко минути, за да размисли. Влезе в близкото кафене, което бе почти празно.

Изпи чаша кафе, после помоли собственика да й развали един долар и отиде до обществения телефон в дъното на заведението. Разгърна телефонния указател и потърси някакъв номер вътре.

— Полицейска лаборатория, Сайтрън на телефона — отговори още при първото иззвъняване малко пресипнал мъжки глас.

Карлин се опитваше да говори колкото се може по-тихо, тъй като в никакъв случай не искаше някой да чуе разговора й.

— Полицай Сайтрън, обажда се Сали Карънтърс от кабинета на капитан Фолън — започна Карлин.

— Да? — малко учудено изрече той.

— Капитанът изпраща ръководителя на полицейска кола Скуайър при вас, за да прегледа всички документи, свързани със случая Келнър. Предполагам, че сте чули вече за нашите проблеми тук.

— Ами да.

Сайтрън като че не се досещаше за какво точно му намеква. Карлин се почуди дали е възможно да не знае нищо. А може би просто не се издаваше. Каквото и да става, ще му подскажа — реши тя. — Дано само успея да вляза в лабораторията.

— Е, тя временно е отстранена, но в началото участваше доста активно, затова Фолън иска да прегледа отново всичко по случая — каза Карлин.

Без да губи много време, Карлин влезе в сградата и се зарадва, че когато мина покрай охраната, никой като че не я позна. Но когато се качи в лабораторията, нещата вече не изглеждаха толкова оптимистични.

— Значи Сали Карънтърс ви изпраща? — подигравателно й каза високият тъмнокож полицай, върху чиято картичка на джобчето бе написано: „Питър Сайтрън“.

— Да, Ерни Фолън настоя да дойда тук и да прегледам отново всичко — отвърна колкото се може по-спокойно Карлин.

— Е, тогава ще трябва да се обадя на капитан Фолън вкъщи, за да се уверя, че казвате истината, лейтенант Скуайър — каза Сайтрън и посегна към телефонната слушалка, но после за миг се спря разколебан. Накрая отдръпна ръката си и я изгледа право в очите. — Вижте какво, лейтенант Скуайър, ще бъда откровен с вас. Знам, че вие бяхте на телефона преди няколко минути. Ако сега позвъня на Фолън, той със сигурност ще ми нареди да не ви допускам до никаква информация по случая Келнър. Това е истината, нали?

Тя не отговори.

— Знаете ли, лейтенант — започна отново Сайтрън, като се наведе напред, за да не би някой да ги чуе какво си говорят, — непрекъснато се говори за вас, още докато бяхте в академията. Вие сте нещо като жива легенда за полицейското управление. Защо искате да си създадете допълнителни неприятности? Наистина ли се налага да видите тези доказателства?

Карлин виждаше, че е искрен. Даваше си сметка, че истината едва ли е най-добрата политика, но в това бе единственият и шанс да успее.

— Добре, ще ви кажа. Бях оклеветена по най-подъл начин. Трябва да изчистя петното от името си, при това се налага да го направя възможно най-бързо. Опитах се да го постигна, като потърсих доказателства вкъщи, но не успях. Трябва непременно да прегледам данните, които се пазят в лабораторията, това е последният ми шанс — усещаше, че говори все по-разпалено. — Кълна се, че не съм убила Тони Келнър. Отчаяно се нуждая от повече информация, за да разбера кой го е направил — тя го погледна право в очите. — Моля ви, полицай Сайтрън, доверете се на собствените си инстинкти и ме пуснете.

Той я изгледа изпитателно, после протегна ръка към горния шкаф и извади един ключ.

— Вие там в централното управление имате много по-интересни случаи, отколкото ние тук — усмихна й се дяволито, преди да й даде ключа. — Занимавате се все с разни богаташи. Сигурно и аз бих се прославил, ако попаднех на Петдесет и четвърта улица.

Карлин вдигна учудено вежди. Това момче наистина си го биваше. Но дали щеше да й изглежда толкова симпатичен, ако не бе отстранена заради подозрение в убийство и той допуснеше някой външен човек до събраните от нея доказателства? Със сигурност нямаше да й е приятно, призна си тя.

Така или иначе момчето й харесваше. А Господ й бе свидетел, че в момента ужасно се нуждаеше от помощта му.

— Защо тогава не се споразумеем, полицай Сайтрън. Сега вие ме пускате вътре за пет минути, а аз ви обещавам, че ще ви прехвърля в централното управление, когато отново имам власт да го направя.

Той се усмихна доволно и измъкна ключа.

— Но също така ви обещавам най-тежката възможна служба, когато попаднете под моя команда — пошепна му в ухото Карлин.

Сайтрън се измъкна зад бюрото и се насочи към вратата. Докато отключваше вратата и я пускаше в лабораторията, посрещна с усмивка заключителните й думи по въпроса:

— А след като започнеш да работиш за мен, ако позволиш на някого същото, което позволяваш на мен сега, ще ти откъсна главата.

Само след три минути Карлин вече отваряше кашона с надпис: „Келнър, Антъни“.

Изваждаше съдържанието му върху масата, до която бе застанала. Наред с пистолета, с който бе убит, имаше само още няколко дребни неща, вероятно съдържанието на джобовете на дрехите, с които е бил облечен преди убийството, плюс още няколко предмета, които явно са били взети от мястото на престъплението. Всички бяха поставени в найлонови пликчета. Когато отвори последното, направо затаи дъх. Вътре имаше само едно-единствено копче, което бе украсено с ръчно направени сини и червени черти.

Карлин се обърна, за да види дали полицай Сайтрън я наблюдава. За щастие точно в този момент телефонът звънеше отвън. Тя бързо пъхна копчето в джоба си и започна да връща останалите предмети обратно в кашона.

— Благодаря, Сайтрън — каза Карлин, след като прибра всичко. — Веднага се изпарявам — после тръгна бързо към вратата.

Щом излезе от сградата, лицето й помръкна. Значи все пак Бен бе убиецът, помисли си тя и усети, че по бузите й се стичат сълзи. До този момент не бе сигурна. Но копчето ясно го доказваше. То би могло да остане там единствено от него.

Това копче й бе толкова познато. Помнеше всяка чертичка по него. То бе от жилетката, която му бе подарила в последната година на гимназията за отбелязване на първите шест месеца от началото на връзката им. Макар че бе ползвала доста дебела прежда и дебели игли, изплитането й бе отнело дълго време. Но най-сложно бе с копчетата. В продължение на цели четири нощи бе украсявала на ръка купените от магазина най-обикновени копчета.

Карлин вървеше по Трето Авеню и стискаше копчето в ръка. Кой би могъл да си помисли дори, че този детски подарък ще прати Бен в затвора до края на дните му?

36

Карлин се бе надвесила над изкуственото езерце с лодките в Сентръл Парк и си спомняше за вълнението на майка й, когато двете бяха тук. Толкова й се искаше Лилиан да е още в Ню Йорк, да поплаче на рамото й и да чуе успокоителните й думи. След като нещата се развиха така ужасно, тя избягваше да разговаря с родителите си. Сигурно в Уестърфийлд вече се знаеше за убийството на Тони, но какво ли още би могла да им каже? Карлин си представяше евентуалния си разговор с Уестърфийлд: „Мамо, как си? Аз съм добре… Между другото, трябва да ти кажа, че Бен Дамероф е убиец…“

Отново попипа изрисуваното на ръка копче, което беше в джоба й. Не се бе разделяла с него от момента, в който го бе открила — откраднала бе по-точната дума — през миналата вечер. Не че вече бе решила какво да прави с него. Не беше наясно и как ще излезе от цялата тази бъркотия около убийството. Затова и не й се искаше да тревожи майка си. След като тя, един добре обучен полицай, не можеше да реши как да постъпи, при положение че е намерила улика, водеща към убиеца, как би могла Лилиан Скуайър да й даде някакъв съвет в това отношение.

Нима Бен наистина бе убиец? Струваше й се направо невъзможно. Но не само че се оказа възможно, но и вярно. Карлин бе прекарала целия ден в парка, като непрекъснато размишляваше върху убийството. Логиката й подсказваше как е било извършено, но просто не можеше да си представи Бен, когото познаваше и толкова обичаше, да вдига пистолета и да натиска спусъка.

Другата картина, която й бе трудно да си представи, бе как отива в управлението и го предава. Макар че това бе единствената разумна постъпка, тя все още не намираше сили у себе си да я извърши. Затова се разхождаше безцелно из парка. Както си стоеше до езерцето с лодките, тя най-неочаквано се сети какво би могла да направи.

И така, Карлин — каза си, — след като вече знаеш отговора, защо не отидеш до телефона и не си определиш среща с него?

Защото той вече не ме обича — отговори си сама. — Защото не искам другите да разберат, че е убиец, защото се страхувам от онова, което ще се случи, ако той си признае… защото, защото, защото…

Най-накрая се реши да излезе от парка и се насочи към един обществен телефон на Седемдесет и четвърта улица. Бръкна в джоба си и извади две монети по двайсет и пет цента. Беше седем и половина. Сигурно вече се бе прибрал вкъщи.

Набра номера и изчака нетърпеливо, докато телефонът иззвъня седем пъти. Накрая се предаде и набра номера в кабинета му в болницата. Вдигна някаква жена, но не беше Хелън.

— Кабинетът на доктор Дамероф — каза с равен глас тя.

— Обажда се Карлин Скуайър — представи се, като си даде сметка, че се е свързала с рецепцията. — Може ли да се обадите на доктор Дамероф по вътрешния телефон и да му предадете, че трябва да го видя, моля? — усещаше тревогата в гласа си. Приличаше по-скоро на ужасена пациентка.

Жената от другата страна като че не забеляза паниката й.

— Ако имате нужда от помощ незабавно, трябва да се обърнете към доктор Шапиро, който замества доктор Дамероф.

— Става дума за нещо лично. Не е ли възможно да ме свържете с доктор Дамероф?

— Съжалявам, скъпа, но той е извън града.

Карлин не бе сигурна дали изпита раздразнение или облекчение.

— Бихте ли ми казали къде е заминал? — попита тя, като си даваше сметка, че може и да не получи отговор.

— Не даваме подобен вид информация.

Почувства се напълно объркана. Почуди се дали да си тръгне пеша към къщи през парка. Не бе в състояние да влезе сама в апартамента си, да вечеря и да си легне. Щеше да се опита да намери Таш. Тя вероятно знаеше къде е заминал Бен и кога ще се върне. Извади втората монета от джоба си, пусна я и набра номера на Наташа.

— Най-накрая — изпъшка с облекчение и в същото време доста ядосано Наташа, щом чу гласа й. — Трябваше да бъдеш у нас преди час.

Карлин дори не я чу.

— Знаеш ли къде е Бен? — попита тя задъхано.

— Бен е в Чикаго на някаква конференция или нещо подобно. Въпросът е ти къде се мотаеш?

Карлин най-накрая си даде сметка, че Таш се опитва да й каже нещо.

— Всъщност аз съм точно зад ъгъла. Защо?

— Тогава идвай бързо вкъщи, защото резервацията е за осем часа — вече съвсем приятелски я подкани Наташа.

Тя изведнъж се сети за какво говореше приятелката й. Днес бе рожденият ден на Етън и тази вечер те организираха празненство, на което щеше да присъства и немският режисьор Вилхелм Хайнеман, с когото Етън планираше да работи заедно върху някакъв филм. Представи си колко щеше да се разстрои Наташа, когато чуе следващите й думи:

— Таш, аз няма да мога да дойда. Ужасно съжалявам.

— Какво искаш да кажеш?

Наташа явно бе отчаяна. Карлин знаеше колко трудно понасяше приятелката й провалите в предварително планираните мероприятия. При Таш всичко бе толкова добре подредено. Но тя не би могла да прекара тази вечер в компанията на непознати хора, колкото и приятни да са те.

— Наистина не мога. Бях толкова претрупана с работа през тази седмица, освен това в момента съм с джинси и тениска — каза и допълни: — Мръсни джинси и измачкана тениска.

— Карлин, не можеш да постъпиш по този начин с мен, наистина не можеш. Достатъчно е, че Бен няма да може да присъства тази вечер на празненството. Освен това Хайнеман с нетърпение очаква да се запознае с един лейтенант от полицията. Целия следобед говори единствено за това. Моля те, Карлин. Къде се намираш в този момент?

— На ъгъла между Седемдесет и четвърта и Седемдесет и пета улица — с нежелание отвърна Карлин, така й се искаше да не бе споменавала преди това, че е толкова наблизо.

— Но това е само на няколко метра от нас. Имаш на разположение целия ми гардероб, за да си избереш, каквото ти хареса. А преди това можеш да се изкъпеш.

— Таш, моля те, нека да не идвам — започна, но веднага си даде сметка, че вече се бе предала. В края на краищата може би нямаше да е толкова лошо, ако прекара няколко часа в компанията на приятни хора, вместо да стои съвсем сама в апартамента си.

— Ще те чакам след пет минути — нареди Наташа и бързо затвори телефона.

Само след три минути Карлин вече влизаше в апартамента на приятелката си.

— Господи, изглеждаш страхотно — каза и прегърна Таш, която вече се бе приготвила за празненството, облечена в тясна черна копринена рокля и само с няколко реда перли около врата си.

— И ти ще станеш много красива, след като се качим горе и ти намерим подходящи дрехи — отговори й тя и тръгна по стълбите.

Карлин неохотно я последва.

— А сега, скъпа — започна Наташа, като потриваше радостно ръце, подобно на лошата вещица, — да видим каква магическа промяна ще направим с теб.

Започна да вади различни дрехи от гардероба, оглеждаше ги и ги оставяше настрана. Най-накрая се спря на бял копринен костюм с дълга пола и силно вталено сако.

— Сигурна съм, че това ще ти стане — каза. — Но все пак огледай още веднъж. Ако нещо друго ти хареса, нямам нищо против да го вземеш — запъти се към вратата.

Карлин погледна отново костюма. Той беше твърде елегантен и много повече отговаряше на вкуса на Таш, отколкото на нейния.

Реши да порови малко в гардероба, за да види дали няма да намери нещо по-подходящо. Спомни си за една морскосиня копринена рокля, която Наташа бе облякла на някакъв коктейл миналия месец.

Започна да търси и след малко намери точно същата морскосиня пола. Значи това не е било рокля. Но къде ли бе горната част? Започна да оглежда и изведнъж се отдръпна като опарена. В гардероба бе жилетката, която бе изплела за Бен. Взе я и започна да оглежда копчетата, като се надяваше на невъзможното — всички да са мястото си и да е направила някаква грешка. Но точно в долната част видя, че липсва едно копче.

Дали Бен нарочно я е оставил в гардероба на сестра си, след като е видял, че копчето липсва? Нима наистина беше такъв страхливец? Карлин се учуди на наивността си. Та как би могла да очаква, че един човек, който е способен да убие, ще се поколебае при заличаването на следите си. Явно никога не бе познавала както трябва Бен Дамероф. Очевидно не познавам нищо и никого — помисли си отчаяно, бавно излезе от дрешника и тръгна по стълбите.

Стискаше отчаяно жилетката и бе така потънала в нерадостните си мисли, че дори не забеляза Наташа, която бе тръгнала нагоре.

— Не бих казала, че това е най-подходящото облекло за такъв изискан ресторант — отбеляза приятелката й. — Спомняш ли си колко мъки изпита, докато съединиш предницата с ръкавите? — радостно се засмя и седна на стълбите.

Карлин се настани до нея.

— Господи — започна почти шепнешком, — толкова ми се иска никога да не се бях срещала с Тони Келнър — после разгъна жилетката върху коленете си и посочи с пръст мястото на липсващото копче.

— Карлин, за какво говориш?! — разтревожи се Наташа.

— О, Таш! — докосна нежно приятелката си по бузата, след това бръкна в джоба си и извади оттам копчето, като го постави точно на мястото, където стърчаха конците.

— Карлин, ще ми обясниш ли най-накрая какво става? — повторно я попита Наташа, като гледаше с тревога дрехата. Усещаше, че става нещо лошо, и това я плашеше.

Карлин се бе отпуснала на стълбата, а в ръцете си стискаше жилетката.

— Бен и Тони. Той мразеше Тони. Нали знаеш… онова обаждане в мотела — ръцете й започнаха да треперят. — Наташа, от доста време се страхувах, но вече съм сигурна. Оказа се, че съм била напълно права. Твоят брат е убил Тони Келнър — по бузите й започнаха да се стичат сълзи. — Бен е бил! — изплака тя. — Той е отишъл в апартамента на Тони и го е застрелял, точно както заяви преди толкова години.

Наташа я гледаше ужасено.

— Защо казваш всичко това?

— Ето го доказателството — Карлин притисна дрехата към себе си и зарови лице в нея. Най-накрая успя да се овладее. Очите й вече бяха сухи, а тонът й — напълно професионален. — Бен е бил облечен с тази жилетка в деня, когато е убил Тони. Снощи открих изгубеното копче сред веществените доказателства в лабораторията.

Наблюдаваше Наташа, която внезапно скочи, слезе доста сковано по стълбите и застана до камината с гръб към нея.

— Бен сигурно е оставил дрехата в твоя дрешник, за да не го открие полицията — почти извика. В гласа й се долавяше горчивина. — Бил е готов да насочи полицията към теб, за да защити себе си.

— О, Карлин, ако само можеше да разбереш… — Наташа все още беше с гръб към нея, но тя видя, че раменете й се тресяха. — Просто не знам как да ти го кажа. Но трябва да го направя, нали? — като че говореше по-скоро на себе си. — Вече няма накъде да бягам, най-накрая всичко ще свърши, веднъж и завинаги — замълча за миг и се замисли. — Може би така е най-добре.

— Какво искаш да кажеш? — напрегнато попита приятелката й, усетила, че всеки миг ще разбере нещо ново и ужасно.

Наташа бързо се обърна и се изкачи по стълбите, като й каза с развълнуван глас:

— Бен не е оставял жилетката. Всъщност не я е виждал от години. Тя остана у нас, когато скъсахте. Едва като я видях в ръцете ти преди малко, си спомних, че всъщност жилетката е негова.

— Какво говориш? — учудено възкликна Карлин. Никак не й се искаше да слуша повече, но си даваше сметка, че трябва. Наташа едва-едва шепнеше, сякаш това бе единственият начин, по който можеше да ги изрече.

— Искам да кажа, че аз оставих жилетката в дрешника. Искам да кажа, че аз убих Тони Келнър.

Карлин я гледаше шокирано.

— Нямаш представа как се държеше с мен — почти изплака Наташа. — След като го накарах да се обади тогава в мотела „Звездна светлина“…

— Какво си направила?!

— О, Карлин, не можеш ли да разбереш? Един ден се измъкнах по-рано от училище, за да си купя нещо, и ги видях… баща ти и майка ми излизаха от мотела. Беше наистина отвратително. Заявих на майка ми, че съм разбрала, а тя ме помоли да не казвам на никого. А и как бих могла… Как можех да съобщя на татко? Това със сигурност щеше да го убие. А вие двамата с Бен… не можах да кажа и на вас — Наташа се отдръпна от камината и се настани в едно кресло. — Но все пак ми се искаше да я накажа, да я накарам да се почувства зле. Затова убедих Тони да позвъни и да каже онази лъжа.

— И тогава те хукнаха като обезумели и се блъснаха с колата в камиона.

Наташа усети осъдителната нотка в гласа на приятелката си.

— Не съм допускала, че ще стане така — изрече тихо, а очите й молеха за разбиране и прошка.

— Но баща ми бе осакатен, а майка ти загина — представи си как изглеждаше баща й преди катастрофата, как крачеше изправено из всекидневната. Представи си ги всички тях, възрастните и трите деца. Родителите им играеха някаква глупава игра на масата в кухнята. Кит Дамероф бе толкова красива и енергична, често предизвикваше тихия си съпруг, шегуваше се с Лилиан и открито спореше с Джей Ти. Такава трагедия само заради някаква детинска шега.

Всъщност ставаше дума точно за това. Глупава детска постъпка, едно телефонно обаждане, чиито последици трудно биха могли да се предвидят от едно шестнайсетгодишно момиче. Душата й се изпълни с тъга.

— Таш, заслужаваше ли си да го убиваш за това, след като вече са минали цели двайсет години?

— Тони щеше да разкаже за всичко. Нямаш представа какви неща ме принуждаваше да върша…

— Защо просто не ми каза истината? По този начин щеше да се спасиш от изнудванията му.

— Да ти кажа истината?! — повтори тя и погледна с невиждащи очи приятелката си. — Тогава със сигурност никога вече нямаше да ми проговориш, брат ми щеше да ме намрази, а съпругът ми да ме напусне. Та нали тогава всички в страната щяха да научат за известния модел, който станал причина за смъртта на майка си? Да не си луда?

— Но, Таш, по онова време ти си била просто дете. Защо смяташ, че всички ще те осъдят така строго за постъпката ти? — Карлин си даваше сметка, че със своя характер и разбирания Наташа не би могла да си помисли нищо друго.

Тя се приближи до нея, коленичи пред креслото и хвана ръцете й.

— Ще трябва да отидем в полицейското управление веднага щом Етън си дойде. Сигурна съм, че той ще ти намери добър адвокат.

В очите на Наташа имаше паника.

— О, моля те, Карлин, моля те! Нека да не е още тази вечер, нека да не е веднага — тялото й се стегна от напрежение. — Умолявам те, дай ми само тази вечер. Само една нощ. Просто имам нужда от малко време, за да поговоря с Етън, да се опитам да му обясня…

Карлин измъкна ръцете си и се изправи. Как би могла да й разреши подобно нещо? Отлично знаеше какво е длъжна да направи — трябваше да се обади в полицейското управление и да съобщи какво е открила.

— Кълна ти се, Карлин, ще се явя доброволно в полицейското управление утре сутринта. Точно в осем часа. Но Господи, просто трябва да ми дадеш тези няколко часа. Умолявам те, Карлин, само няколко часа! — продължи Наташа.

Не мога. Просто е невъзможно — това бяха думите, които Карлин се опита да каже, но не можа. Свързваха ги толкова дълги години истинско приятелство.

— Утре сутринта, Таш, ще дойда да те взема към седем и половина. Ще отидем заедно в полицейското управление.

Двете приятелки се погледнаха една друга. Карлин видя в очите на Наташа страх, примесен с благодарност за решението й. Усети горещи сълзи по лицето си. Таш щеше да отиде в затвора, красивата й крехка приятелка, която толкова много обичаше. Наташа бе прекарала целия си живот в страх, сега този страх я бе накарал да убие човек. Каква загуба, каква жестока и ужасна загуба. Обзе я толкова силна тъга, че просто имаше чувството, че няма да може да я преживее.

Протегна ръце напред и Наташа веднага й отвърна със същото, двете се прегърнаха силно, една прегръдка, изпълнена с любов и тъга.

— Тук съм, Таш — опитваше се да я успокои.

— Знам — прошепна тя. — Благодаря ти — после най-неочаквано се отдръпна от нея и я погледна с насълзени очи. — Сега най-добре да си отиваш вкъщи. Етън ще си дойде всеки момент.

— Ще се видим утре. Ще се оправиш ли тази вечер? — попита Карлин.

— Не се безпокой за мен — опита се да се усмихне Наташа. — Всичко ще бъде наред, обещавам.

След като се върна в апартамента си, Карлин си даде сметка, че тази нощ ще й се стори безкрайна. Изпълваше я безпокойство, бе обзета от тревожни мисли за приятелката си. Какво ли ще каже на Етън? Непрекъснато си повтаряше този въпрос. Как би могла да обясни нещо, след като сама не можеше да си го прости?

Опита се да убие времето с четене, после пооправи във всекидневната, взе си душ. В единайсет се предаде и си легна, но скоро разбра, че няма да може да заспи. Погледна часовника. Беше едва полунощ. Налагаше се да издържи още цели седем часа.

Трябва да й се обадя, да се уверя, че всичко е наред — реши тя, стана от леглото и се запъти към телефона. Бе вдигнала вече слушалката, но се спря. — Една-единствена нощ. Обещах й, че ще й оставя тези няколко горчиви часа. Това е, което мога да й дам.

Но все пак не можеше да попречи на тревожните си мисли. След като Наташа толкова много се страхуваше от тази своя стара тайна, че бе убила човек, за да я запази, как ли се чувства сега, когато разбира, че истината скоро ще стане известна на всички? Може би Етън би могъл да й помогне, опитваше се да се успокои Карлин. Може би той ще е в състояние да й вдъхне силата, от която толкова се нуждае. Тази мисъл я изпълни с надежда.

Как да накара времето да тече по-бързо през тази ужасна нощ? Не мога просто да си седя спокойно тук — помисли си тя. Най-накрая реши, че трябва веднага да излезе навън, защото иначе ще полудее. Отиде до гардероба и потърси джинсите си. Ами ако Таш я потърси по телефона? В никакъв случай не биваше да излиза. Но само ако знаеше какво става… Господи, накарай я да ми се обади — безмълвно се молеше тя. Гледаше към телефона и се надяваше той да позвъни. И най-неочаквано, сякаш в отговор на молитвите й, той иззвъня.

— Таш — нетърпеливо извика, щом вдигна слушалката.

— Карлин — прозвуча глухият глас на Етън Джейкъбс.

— Наташа… Таш е мъртва… в банята… с ножче за бръснене… — гласът му секна и вече се чуваха само горчивите му ридания. Едва след няколко минути успя малко да се съвземе и продължи: — Карлин, моля те… Аз не мога… — отново се чуха ридания, той се опита да продължи, но явно не можа и затвори телефона.

— Господи, Таш! — изплака Карлин и изпусна слушалката. — Не, не, о, моля те, недей… — тя затвори очи и в главата й нахлуха толкова спомени.

37

Карлин се обърна на лявата си страна, като намести още веднъж възглавницата си, и отново се помъчи да намери спасение в съня. След като Етън й се бе обадил миналата нощ, направи всичко по силите си, за да му помогне при уреждането на формалностите около смъртта на Таш. Самата тя беше смазана от болка и чувство за вина.

Когато притваряше очи и се мъчеше да потъне в съня, нещата се влошаваха, чувстваше се толкова самотна. А и още по-виновна. Опитваше се да намери аргументи, за да оправдае поведението си. В края на краищата тайната на Таш трябваше да бъде разкрита, казваше си тя. Това обаче не я успокояваше особено. Ами ако някой друг съвсем случайно бе разкрил всичко това? Но истината бе, че точно Карлин го разкри, а това неизбежно бе довело до смъртта на приятелката й.

Карлин стана, облече халата си и отиде във всекидневната. Как можах да извърша това?! — обвини се отново тя, като се погледна в малкото огледало насреща и забеляза ужасните поражения от последните двайсет и четири часа. Утре заминаваше за погребението в Уестърфийлд. А какво ще прави после, питаше се тя. Бен със сигурност нямаше да иска да я види повече. Двамата имаха шанс да бъдат отново заедно, но го пропиляха. Дали би могла да се върне обратно в полицейското управление? Да започне да посещава отново месечните срещи и да изпълнява специални задачи? Едва ли. След всичко, което се случи, щеше да й е трудно да се върне и да се държи така, сякаш нищо не се бе случило.

Най-малкото, имаше нужда от време. Е, поне това имаше — четири седмици отпуска. Може би ще реши да поостане известно време в Уестърфийлд. След това би могла да отиде… Не можеше да си представи къде би искала да отиде. След една седмица, може би след две вече ще бъде в състояние да взема някакви решения. Но едно нещо й бе пределно ясно: трябваше непременно да се махне за известно време от Ню Йорк, и колкото по-скоро го направеше, толкова по-добре.

Така поне ще има някакво занимание, помисли си с облекчение Карлин, като си представи колко много неща ще трябва да свърши, за да подготви едномесечното си отсъствие.

Сети се, че не е преглеждала пощата от последните дни.

Събра купчината от малката масичка до вратата. Между многобройните брошури и рекламни диплянки имаше няколко лични писма и немалко сметки. Явно на много места търпеливо я чакаха да се събуди и да пристъпи към изпълнение на задълженията си. Тя разтърка уморено очи, докато отиде да вземе чантата си, извади отвътре чековата книжка и подреди всички получени сметки една след друга върху кухненската маса.

Май е най-добре да започне с по-дребните сметки, реши Карлин. След няколко минути дойде ред на един плик, върху който бе напечатано с едри букви: „Америкън Експрес“.

Отвори го с известна тревога, тъй като не си спомняше да им е превеждала пари през последните два месеца. Както и очакваше, дължимата сума се оказа достатъчно голяма, за да въздъхне, а най-отгоре с главни букви бе написано, че сметката е просрочена вече трийсет дни.

Карлин откъсна отделните сметки от бланката. Беше доста отегчително да ги преглежда една по една, но в полицейското управление бе чувала толкова различни истории за хора, които са били мамени с откраднати номера на кредитни карти, че проверката на всяка отделна сметка й се струваше абсолютна необходимост. Прегледа набързо малките листчета, като навсякъде разпозна собствения си подпис и щом видеше наименованието на магазина, веднага си припомняше какво точно бе купила оттам. Най-неочаквано погледът й попадна върху подпис, който не приличаше съвсем на нейния. Името на търговеца бе „Кръчмата на Уилям“. Това също нищо не й говореше. Доста объркана, тя бързо отдели това листче.

Погледна внимателно цифрите върху листчето. Имаше три отделни изчисления: размер на консумацията, размер на бакшиша и накрая общата сметка — точно трийсет и седем долара, като цифрата седем бе изписана по европейския маниер, с пресечена чертичка. Карлин никога не слагаше тази чертичка на седмиците. После най-подробно разгледа подписа точно над линията. Там бе написано „Карлин Скуайър“, но почеркът не беше нейният, макар че й се стори доста познат.

Погледна отново бланката и в миг се досети: „Кръчмата на Уилям“ сигурно е официалното название на заведението, в което бяха отишли с Хари в деня на убийството на Тони Келнър. Постепенно си припомни всички подробности, лошата светлина, подигравките на Хари, че вече е зле със зрението, приятните часове, прекарани след официалната церемония в „Грейси Меншън“. Ето го доказателството, от което се нуждаеше, за да изчисти името си от обвиненията в убийство, както и за да изобличи Хари Флойд, да покаже какво долно копеле се бе оказал той.

Потърси домашния телефон на Ерни Фолън, след което продължи да преглежда сметките си. В шест и половина реши, че не може да чака повече.

— Госпожо Фолън — поздрави тя най-любезно съпругата му, — обажда се Карлин Скуайър. Мога ли да говоря с капитан Фолън?

— Фолън — чу в следващия миг доста сърдития глас на капитана, който явно не се радваше особено на обаждането й.

— Съжалявам, че те безпокоя толкова рано, но имам една важна новина.

— Каква например? — нетърпеливо попита той.

— Ти ми искаше доказателство за това къде съм се намирала, когато Тони Келнър бе убит. Е, вече го имам.

— Слушай, Скуайър, какво значение има вече това? Нали знаем кой е извършил убийството. От вчера си напълно чиста. Защо тогава си даваш труда да ме будиш още в ранни зори?

— Това е доказателство, което не само ме оневинява за убийството. То също така доказва, че Хари Флойд ме е обвинил в престъпление, което е знаел, че не съм извършила — започна да обяснява тя, като се мъчеше да не издава гнева си. — Казах ви, че съм била заедно с Хари, когато Тони Келнър бе убит. Е, вече имам доказателство за това в сметката си от „Америкън Експрес“.

— Абсолютно сигурно доказателство? — попита Фолън, който явно вече я слушаше доста внимателно.

— Сто процента сигурно — отвърна тя.

— Тогава ще се срещнем в управлението в осем и половина — каза той. — И донеси със себе си онази проклета сметка, платена с кредитна карта на „Америкън Експрес“.

— В единайсет и половина трябва да замина за погребение в провинцията — опита се да му обясни Карлин.

— Не ме интересува дори да имаш среща със самия президент — тросна й се капитанът. — Искам да ми покажеш това нещо, а след това ще заминаваш.

Тя се изкъпа и бързо се облече, после се огледа наоколо, за да види дали не е забравила нещо.

След двайсет минути вече седеше срещу Ерни Фолън в кабинета му, а той внимателно разглеждаше сметката, изпратена от „Америкън Експрес“.

— Наистина отвратително — измърмори ядосано, докато въртеше листчето в ръцете си. — Спомням си какви бяхте двамата, когато дойдохте на работа тук. Неразделни, Флойд толкова се радваше на всеки твой успех, сякаш ти беше баща — поклати разочаровано глава. — Трябваше да си останете приятели до пенсиониране и можеше да е така, ако Хари беше свестен човек.

— Май не те разбирам — отбеляза Карлин.

— Естествено, че разбираш, Кембридж. Ти го познаваш по-добре от нас. Вие двамата бяхте единствените кандидати за включване в президентската част за разследване на престъпленията. Ако беше успял да те елиминира, щеше да е без конкуренция.

Тя го погледна учудено.

— Но както се развиха нещата, май ти ще останеш без конкуренция. Надявам се, че нямаш нищо против — поклати глава капитанът.

Тя мълчаливо го погледна. Точно в момента това бе последното нещо, което я вълнуваше.

— Добре, лейтенант — каза той и й протегна ръка за довиждане. — Това е краят на цялата тази ужасна история, Кембридж. Знам, че направо премина през ада през последните няколко дни, но сега вече всичко свърши.

Трогната, Карлин се обърна и напусна кабинета му. Бе стигнала почти до изхода на сградата, когато се сети, че трябва да свърши още нещо. Върна се обратно и спря пред вратата, на която висеше надпис: „Лейтенант Флойд“.

Той бе застанал до бюрото си и подреждаше някакви папки в голям кашон. Лицето му помръкна, когато я видя да влиза.

— Поздравления — иронично й каза.

— Защо? Да не би да съм спечелила нещо? — не му остана длъжна.

— Голямата награда. Теренът е само твой, скъпа — отвърна Хари и я изгледа с омраза.

Карлин го погледна, изпълнена с болка и разочарование.

— И това ли е всичко? След толкова години, които прекарахме заедно, само това ли можеш да ми кажеш?

Той мълчеше.

— Ти се безпокоеше, че някой би могъл да те изпревари на финалната права и явно не си могъл да понесеш мисълта, че този някой мога да съм аз, точно аз, която ти доведе в полицията, която се бе учила от теб, най-добрата ти ученичка — тя поклати глава с отвращение. — И всичко това заради проклетото място в президентската част?

Хари не можа да издържи повече и извика ядосано:

— Разбира се, царицата на правдата и справедливостта щеше да постъпи по съвсем друг начин! Още от първия ден ти ме следваше непрекъснато по петите, изсмука от мен всичко, което бях в състояние да ти дам, а след това тръгна бързо напред и бе готова да ме прегазиш при всеки удобен случай. Мерилин виждаше ясно всичко това още от самото начало. Но аз бях истински идиот и всеки път намирах някакво извинение за поведението ти.

— Какъв всеки път, какво искаш да кажеш? — попита Карлин, изненадана от избухването му.

— Не се опитвай да се правиш на наивна, по дяволите! — извика той и бузите му пламнаха от гняв. — Тестовете, разследванията, наградите. Ти винаги получаваше всичко, което искаше.

Тя го изгледа объркано.

— За какво по-точно говориш? Та изпитите за повишение в полицията са напълно стандартизирани. Как бих могла да знам, че ще получа по-висока оценка от теб? А разследването по случая с „Телефонния маниак“… Двамата бяхме на различно мнение още от самото начало. Да не би да си смятал, че нарочно ти правя номера? Господи, Хари, защо не се замислиш малко. Никога не съм те лъгала, никога не съм скривала нещо от теб.

Той я гледаше внимателно, сякаш се мъчеше да разбере дали казва истината. Неочаквано всичко, което бе изрекъл, му се стори напълно безсмислено. Ето я Карлин, застанала пред него, точно такава, каквато е била винаги — честна и лоялна към него. Винаги. През всичките години на съвместната им работа. Защо бе постъпил толкова лошо с нея?

Колко просто бе да кажеш една лъжа, изричаш само няколко думи и готово.

Хари имаше чувството, че за миг просто е полудял. Обърна се на другата страна и отиде до прозореца.

— Господи, толкова съжалявам!

Тя разбра, че той съжалява за постъпката си, наблюдаваше го как се свива унизено, докато продължаваше да гледа през прозореца.

— Късмет, Хари — тихо му пожела Карлин, обърна се и излезе през вратата. И най-странното бе, че действително й се искаше той да има късмет.

38

Бен пусна куфара си върху металната поставка за багаж. Хотелската стая бе гола и неуютна, малкото мебели в нея бяха вече овехтели и изподраскани, но това нямаше никакво значение за него.

Не можеше да стои на едно място и нервно се разхождаше насам-натам. Вдигна завесите и погледна към паркинга, извади малкото неща, които бе взел със себе си, като ги подреди в най-горното чекмедже на нощното си шкафче.

Накрая седна до дървената масичка в единия ъгъл на стаята. Последното нещо, което бе очаквал, бе, че Наташа ще поиска да бъде погребана в Уестърфийлд. Винаги бе мразила това място, непрекъснато повтаряше, че ще се махне оттук и никога вече няма да се върне.

Бен бе напълно изумен, когато Етън му се обади и му каза какви са нейните желания. Но след като прочете прощалната й бележка, написана преди самоубийството й, всичко му се изясни.

Изпитваше нетърпима болка при мисълта как сестра му е седнала до бюрото, за да съчини тази бележка, след като е знаела, че след това ще трябва да сложи край на живота си. Сигурно се е чувствала най-самотното същество на този свят. Когато взе бележката и видя познатия красив почерк, Бен почувства толкова силна мъка, че направо дъхът му секна. Нещата, които винаги му бяха изглеждали някакви нейни глупави капризи — прекалено скъпата хартия на Картие, лилавото мастило, което използваше винаги при писането на лични писма — сега вече му се струваха проява на една болезнена уязвимост. Бе описала цялата история за Етън, как е разбрала, че със съвместния им живот ще бъде свършено, след като той научи какво зло е причинила на собствената си майка и как го е скрила от него.

Имаше и специална бележка за Бен и когато я прочете, направо бе поразен от силата на скритата болка, която Наташа е носила в себе си.

„Теб нараних най-много, мой скъпи Бен, макар че ти бе човекът, когото обичах най-силно. Бих направила всичко за теб, но на практика успях единствено да те измамя. Просто нямам сила да те погледна в очите, съмнявам се, че ще можеш някога да ми простиш. Моля те, опитай…“

И все пак по-нататък в писмото Бен долавяше едно спокойствие в нейното сбогуване, в нежните думи на любов и приятелство, които отправяше към Етън, към него, а също и към Карлин. Последната й молба му носеше някакво странно успокоение.

„Поради глупавата ми постъпка майка ми сега лежи в гробището в Уестърфийлд. През целия си живот мечтаех тя да ме обича повече. Може би просто съм изисквала от нея твърде много, повече, отколкото можеше да ми даде. Надявам се сега в смъртта да намерим онази близост, която не можахме да постигнем в живота.“

Бен чу, че Етън се движеше в съседната стая. Той почти не продума по целия път дотук. Бен бе доволен, че зет му се съгласи да пътуват заедно, доста се съмняваше, че Етън бе в състояние да шофира сам. След смъртта на Наташа съпругът й бе в състояние на шок, изпитваше ту неописуем гняв, ту отчаяние, като си помислеше колко важно нещо бе скрила съпругата му от него. Почти непрекъснато се обвиняваше, че не е забелязал нищо през тези седмици, в които Тони Келнър я бе изнудвал.

— Дали изобщо съм я познавал — бе питал той Бен миналата вечер. След като секретарката му бе позвънила с ужасната новина в Чикаго, от летището Бен бе отишъл направо в апартамента на сестра си. Завари зет си покрусен от мъка, небръснат и полупиян, със зачервени очи. — Как е могла да си помисли, че ще я изоставя, ако науча истината? Просто не мога да повярвам, че не ми е имала доверие. Нима не си е давала сметка колко много я обичам?

Бен не можеше да намери думи, с които да го успокои, самият той бе така покрусен и обзет от болка и тъга. За Етън бе невъзможно да намери разумно обяснение за постъпката й.

— Не я разбирам. Не разбирам как е могла да постъпи по този начин. Дали изобщо някога съм я познавал?

Дали някой от нас я е познавал — питаше се уморено брат й. Тя непрекъснато преследваше нещо, което като че й се изплъзваше, никога не беше доволна от себе си, дори по времето, когато бяха деца. Защо ли не можеше да се задоволи с онова, което имаше и което успяваше да постигне?

— Сладката ми малка сестричка! — прошепна тъжно. — Бедната малка Таш.

Усети горещите сълзи по лицето си. Утре ще я заровят близо до Кит и Ленард. Това невероятно красиво лице ще остане скрито под ковчега. Неочаквано си спомни, че точно същата мисъл му бе дошла наум и по време на погребението на майка му.

В гробището имаше още едно, четвърто място, от страната на Ленард. То бе предназначено за Бен. Не бе забравил деня, в който баща му купи мястото за четирите гроба, двамата с Наташа бяха все още в началното училище, „Знам, че може да не ни се наложи скоро, но вече всички сме осигурени“ — бе казал Ленард на Кит. В този момент синът му си бе помислил, че е отвратително да мислиш за времето, когато вече ще бъдеш мъртъв.

Използвахме тези гробове много по-рано, отколкото можехме да си представим — помисли си Бен. Сега бе останал един-единствен, който бе предназначен за него. Дали нямаше да го погребат, преди още да е създал семейство, което да се погрижи за него, както баща му се бе погрижил за всички тях? Без дъщеря или син, които да сметнат, че плановете му за бъдещето са направо смешни?

Той въздъхна дълбоко. Карлин. Знаеше, че тя също е тук, в Уестърфийлд, че е пристигнала сутринта и е отседнала при родителите си.

Смъртта на Наташа го бе накарала да забрави за Карлин, но преди да му съобщят по телефона за нещастието със сестра му, не бе мислил за нещо друго, освен за нея. Вече бе напълно ясно, че прояви огромна глупост, като я заподозря в убийството. „Позволих на тези подозрения да отровят отношенията ни“ — ядосано си повтаряше Бен. Последния път, когато се видяха, си наговориха толкова ужасни неща… но всичко това вече нямаше значение.

Бомбата, която се съдържаше в писмото на Джей Ти, лишаваше от смисъл всичко, което двамата бяха преживели досега. На него направо му призляваше при мисълта, че този мъж може да му е баща. Но дори да беше така, това не бе от особено значение за него. Ленард Дамероф го бе отгледал и каквото и да се е случило преди години, той можеше да смята за свой баща единствено него. Но мисълта, че Карлин му е сестра, направо го изваждаше от равновесие.

Бен се изправи и започна нервно да крачи из стаята. По дяволите, тя трябваше да научи истината!

При тази мисъл решително се насочи към вратата.

— Значи цялото ми нещастие се дължи на тази плиткоумна глупачка? — крещеше гневно Джей Ти. — На тази никаквица…

— Татко, моля те — започна Карлин. — Наташа е мъртва. Не само вие двамата с Кит Дамероф пострадахте. Тя също плати доста висока цена, не смяташ ли?

— Не, не смятам — разгорещено отвърна той. — Тя наистина си заслужаваше да умре, тази малка кучка.

— Тя не заслужава подобно отношение — студено заяви дъщеря му.

— Значи според теб трябва да го приема съвсем спокойно, да забравя и да простя, така ли? — започна да нарежда баща й. — Много ти е лесно на теб да го кажеш. Нали не си прекарала най-хубавите години от живота си в инвалидна количка.

— Прав си — кимна Карлин. — Но нищо не може да промени случилото се.

— Я не ми говори с този назидателен тон — изкрещя й той. — Защото и ти имаш вина за всичко, както и онзи непрокопсаник Бен Дамероф.

Тя се отдръпна, сякаш я бе зашлевил. Щом чу виковете на съпруга си, Лилиан дотича в кухнята.

— Да не си посмял да разговаряш по този начин с Карлин — скастри съпруга си. — И без това вече е преживяла немалко заради теб.

Той вдигна учудено очи. След това се намръщи.

— Какво щастие, че кралицата на добрите маниери е тук сред нас. Всъщност как бях забравил за тази твоя нова същност. Нова и подобрена.

— Радвам се, че оценяваш важността на онова, което ти казвам — отвърна най-спокойно Лилиан. — Надявам се, че няма да се налага да ти повтарям да оставиш Карлин на мира.

— Господи, чуй я само — измърмори Джей Ти. После се обърна към дъщеря си и й каза осъдително: — Откакто беше на гости при теб в Ню Йорк, започна да се държи така високомерно с мен.

— Какво искаш да кажеш, татко? — ядоса се тя. — Какво лошо има в това, че най-накрая е посмяла да ти каже мнението си?

— Трябва да се отнасяш с по-голямо уважение към мен, разбра ли? — изкрещя отново той. — Двете май сте се съюзили, а?

И след този изблик на ярост някак си се укроти и се отпусна почти безжизнено в инвалидната количка. Като видя това, жена му загуби предишната си решителност.

— Всичко е наред, Джей Ти. Отпусни се, скъпи — започна да го успокоява тя. — Не сме искали да те разстройваме.

Карлин наблюдаваше разочаровано майка си, изумена от промяната в поведението й.

Стана уморено от мястото си и отиде в кухнята, за да си налее чаша червено вино. Замисли се за миналото. Какво ли не би дала да можеше да чуе как Наташа чука на външната врата. Онази Наташа, десетгодишната нейна приятелка. Или може би тринайсетгодишната Наташа. Усмихна се унесено. Бяха преживели толкова прекрасни години като деца, сега просто не бе сигурна коя точно възраст би избрала, ако можеше да се върне назад във времето.

Докато мислеше за приятелката си, имаше чувството, че нещо се къса вътре в нея. „Всички толкова те обичахме — тихо й пошепна Карлин. — Аз със сигурност щях да приема истината и да ти простя. Сигурна съм, че и Бен би могъл да го направи. Това, което и двамата не можем да понесем, е, че теб вече те няма…“

Унесена в мислите си, тя подскочи стреснато, когато се почука на вратата на апартамента. В първия миг й се стори, че е дошла Наташа. После въздъхна, остави чашата си върху масата и отиде да види кой е.

— За какво си дошъл?

Карлин чу враждебния въпрос на баща си, докато влизаше във всекидневната. Спря се като закована, когато видя, че там стоеше Бен.

— Ще трябва да извиниш съпруга ми — започна Лилиан, — той е малко…

— Карлин, Господи, колко се радвам, че те виждам — обърна се към нея Бен.

Стомахът й се сви при вида на красивото му лице. Усети същата слабост, която изпитваше в негово присъствие още от времето, когато двамата бяха ученици в гимназията. Все пак успя да се овладее.

— Трябва да поговорим — каза й тихо той, като се приближи към нея.

— Веднага ли? — отвърна малко хладно тя.

— Трябва да ти кажа нещо, много те моля да ми разрешиш.

— Карлин, надявам се, че не продължаваш връзката си с този човек — намеси се с хаплив тон Джей Ти и направи гримаса на отвращение. — Всички членове на семейство Дамероф са като някакво проклятие за нас.

— Сигурно бихте искали да ви оставим сами? — притеснено предложи Лилиан и побърза да застане зад инвалидната количка на съпруга си, за да го отведе в кухнята.

— Не! — извика така категорично Бен, че в стаята настана гробна тишина. — Ще трябва да обсъдим нещо важно всички заедно, при това веднага. Мисля, че ни дължиш известни разяснения, Джей Ти.

В очите на възрастния човек проблесна игриво пламъче, което ясно показа, че се сеща за какво става дума.

— Нямам намерение нищо да обяснявам — отвърна остро той.

— Карлин и Лилиан също трябва да научат онова, което ми съобщи — настоя Бен и пристъпи към него. — Кажи пред тях дали е вярно, че ти и майка ми сте имали връзка още от времето, когато родителите ми са се заселили тук. Кажи им дали наистина си мой баща.

При последните думи Карлин направо настръхна.

Пребледняла като платно, тя се обърна с въпросителен поглед към баща си.

— Това не може да е истина.

— А защо не? — погледна я право в очите той.

— Баща ти ми написа едно писмо, Карлин — продължи Бен, като не откъсваше очи от Джей Ти, — с което ми съобщи всичко това. Според него ние с теб сме брат и сестра. В писмото се твърди също, че връзката му с майка ми е започнала веднага след като родителите ми са пристигнали в Уестърфийлд.

Джей Ти местеше поглед от Карлин към Бен, но не казваше нищо. Лилиан мина отпред и застана точно пред съпруга си. Впери изпитателен поглед в него, а после заговори с леден глас:

— Откакто се оженихме, често съм имала случаи да се уверя в недостатъците ти. Ти си мързелив, суетен, женкар, освен това и егоист, и ужасен баща. Бих могла да продължа… сигурно списъкът няма да има край — спря за миг, за да си поеме дъх. — Но никога не съм си представяла, че си толкова зъл. Защото, за да направи човек подобно нещо, той наистина трябва да е много зъл, Джей Ти. Какво се стремиш да постигнеш? — тя се обърна към Карлин и Бен: — Ако съпругът ми забелязваше нещо друго, освен собственото си изображение в огледалото, сигурно щеше да си припомни, че Кит Дамероф бе бременна в шестия месец, когато се преместиха с мъжа си тук. Срещнах ги още първия ден, когато дойдоха в града, така че добре знам как изглеждаше тя тогава. Между впрочем и аз бях вече бременна, така че вие двамата се родихте почти по едно и също време. Спомням си го, сякаш беше вчера — погледна към Карлин. — Спомням си всичко от твоето детство, като че е било вчера.

Бен се обърна разгневен към Джей Ти:

— Значи ти си измислил цялата тази история, за да се забавляваш? Предупреждаваш ме в писмото да пощадя Карлин и да не й казвам истината, но да стоя далеч от нея, защото сме от една и съща кръв. Може би си си представял, че това е доста забавно?

— Е, имах чувството, че беше така — сви рамене той без ни най-малко смущение. — Но май паметта ми е започнала вече да ми изневерява.

— Значи не си имал дългогодишна връзка с майка ми, а само по времето, когато тя загина, така ли е? — попита Бен.

— Както вече казах, паметта ми… — започна възрастният мъж и се усмихна малко виновно.

Лилиан отново взе думата и заговори по-спокойно, но необичайно решително:

— Положих толкова усилия, за да те търпя. Дори и сега се опитвах да понасям ужасното ти държание. Ти обаче прекрачи всякаква допустима граница.

— Какво означава това? — попита учудено съпругът й.

— Искам да бъда на погребението на Наташа утре, за мен това е много важно — каза тя. — Господ ми е свидетел, че обичах това момиче като своя родна дъщеря. Но след погребението ще си събера нещата и ще се махна от тук.

— Не се опитвай да ме заплашваш — изсъска злобно Джей Ти.

— Това не е заплаха — отвърна му Лилиан, — и без това чаках прекалено дълго. Утре те напускам.

Карлин бе изумена от омразата, която бе изписана в този миг върху лицето на баща й.

— Ти само си търсеше някакъв повод, за да го направиш — започна да крещи той. — И сега е моментът, нали, Лилиан? Да изоставиш съпруга си, който е сакат, да го оставиш да гние в инвалидната количка. Това ясно говори какъв човек си всъщност.

Тя не му отвърна. Вместо това се обърна към Бен:

— Съжалявам, че трябваше да станеш свидетел на всичко това. Създадохме ти неприятности, причинихме ти немалко страдания. Но ти не бива да се тревожиш за нашите отношения.

— Моля те, аз… — опита се да протестира той.

— Не, Бен. Може би е вече твърде късно да го признавам, но съм убедена, че нашето семейство носи огромна вина за нещастията, които се случиха у вас. Искрено съжалявам — след това се насочи към спалнята и каза: — А сега ще ви помоля да ме извините.

Вратата се хлопна зад гърба й.

— Няма да постъпи така с мен — повтаряше си съпругът й. — Няма да го направи. Не би могла да ме напусне.

Карлин го гледаше и не можеше да повярва, че бе постъпил така с нея. Той бе написал онова писмо на Бен, за да ги раздели, и дори когато беше разобличен, сякаш изобщо не съзнаваше колко мъка и страдания е причинил на Бен и на собствената си дъщеря. Той изобщо не ме обича — каза си тъжно тя. — Нарочно се опита да ми отнеме онова, на което държа най-много в този свят.

Приближи се към инвалидната количка. Джей Ти отпи от уискито, постави чашата на масата и едва тогава вдигна глава към нея.

— Ти си искал да ме нараниш. Как можа да напишеш подобна лъжа… — тя се задъхваше и трудно намираше подходящите думи.

— Съжалявам за недоразумението, скъпа — изрече най-спокойно той, явно без да чувства никаква вина.

— Ти си едно копеле! — почти шепнешком продължи Карлин. — И искам да ти кажа нещо съвсем ясно, за да няма място за недоразумения: вече никога няма да ме видиш.

Тя бързо се отправи към вратата. Бен тръгна след нея. Завари я в антрето, облегната на стената. Опитваше се да се успокои.

— Чувствам се виновен за всичко, което се случи — каза той и протегна ръце да я прегърне, но не посмя.

Карлин забеляза как се отдръпна. Сигурно не изпитва никакви чувства към мен, щом не може дори да ме докосне — помисли си тя и погледна с болка встрани.

Бен не издържа. Приближи се към нея, протегна ръка и я докосна.

— Карлин… — каза й нежно и в гласа му се долавяше някаква молба, която я накара да го погледне.

— Какво искаш от мен? — изплака тя. — Знам, че се опитваш да помогнеш. Но аз искам само едно нещо от теб, а ти не си в състояние да ми го дадеш…

— За какво говориш?

— Аз искам да ме обичаш, а ти не можеш — прошепна отчаяно.

— Господи! — извика Бен и я грабна в прегръдките си. — Та аз те обичам повече от всичко на света.

— Бен… О, господи…

Започнаха да се целуват. Бен погали нежно косата й, а тя се вкопчи в него, сякаш се опитваше да прогони всичко, което би могло да ги раздели. Нека всичко друго да изчезне — мислеше си, — няма да съжалявам, щом ще мога да остана с Бен.

— Да се махаме оттук — прошепна й той след малко. Излязоха навън и тръгнаха бавно по улицата един до друг, без да се докосват и без да си говорят.

— Колко ли пъти сме минавали по тази улица? — изрече той.

— Безброй пъти — засмя се Карлин, но после стана съвсем сериозна. — Сега може би е последният път. Никога няма да му простя, Бен, никога.

Той кимна и двамата мълчаливо продължиха.

— Знаеш ли — поде младият мъж. — Джей Ти никога не ми е бил симпатичен, но все пак ти е баща — после добави с усмивка: — Слава богу, че не е и мой баща.

— Смятах, че винаги си го мразил. Да не искаш да кажеш, че трябва да го уважавам и да му се подчинявам само защото е мой родител? — възмути се Карлин.

— Не, не съвсем. Просто си давам сметка, че родителите ни остаряват и умират и това са единствените родители, които имаме. Може би в момента смяташ, че не би искала никога повече да го видиш. Но е възможно след време да промениш решението си и тогава не бива да се колебаеш, а трябва да дойдеш при него.

— Винаги успяваш да ме изненадаш по някакъв начин — погледна го учудено тя.

— Вече съм загубил и двамата си родители, Карлин. Ако дойде ден, в който ще бъдеш готова да се сдобрите, знай, че ще съм до теб и ще ти помогна да го направиш.

— Ще бъдеш до мен?! Нямам впечатлението, че напоследък се опитваш да бъдеш близо до мен.

Бен я погледна и взе ръцете й в своите.

— Извърших непростим грях, като се усъмних в теб.

— О, Бен! Как можа да повярваш на онези ужасни неща, които Тони ти наговори?

— Не им повярвах, но и не бях сигурен, че трябва категорично да ги отхвърля. Искам да кажа, че малко се усъмних дали не си се променила с годините. Или да не би да имаш някакви ужасни тайни, които не би искала да споделиш с никого.

— Ужасни тайни — повтори тъжно тя. После помълча известно време и накрая каза тихо, почти на себе си: — Като ужасните тайни на Наташа.

Бен затвори очи от болка и каза:

— Да. Като Наташа.

Двамата продължиха напред мълчаливо. Този път Карлин наруши тишината:

— Как можах да повярвам, че ти си убил Тони Келнър — тя сведе засрамено поглед. — Просто не знам как да ти се извиня.

— Ама че сме двойка — въздъхна дълбоко той. — И двамата се оказахме едни отмъстители…

Неочаквано лицето му се озари от усмивка.

— Какво толкова смешно има? — попита младата жена.

— Е, и двамата искахме справедливо възмездие за Тони Келнър. Слава богу, че нито един от нас не се осмели да му направи нещо.

— Ах, направо си ужасен! — извика весело тя, но веднага след това лицето й стана тъжно. — Как можем да се смеем, Бен? Наташа дръзна да му направи нещо и в края на краищата пострада най-жестоко.

Постояха така тъжни един до друг, после Бен протегна ръка и докосна лицето й.

— Има едно прекрасно нещо, свързано със сестра ми, което не мога да не спомена — Наташа винаги е искала двамата да бъдем заедно. Това беше единственият щастлив край, от който при никакви обстоятелства не бе готова да се откаже. И сега се надявам, че поне тази нейна мечта ще се превърне в действителност.

— Струва ми се, че и аз никога не се отказах от тази идея. И аз също винаги съм искала единствено това — изрече Карлин.

— Заедно завинаги — прошепна Бен и се наведе да я целуне.

Тя се притисна към него, в очите й имаше сълзи на радост и болка. Даваше си сметка, че благодарение на Наташа двамата с Бен се бяха срещнали отново. Това е то кръговратът на живота — помисли си тъжно тя, — понякога печелим, друг път губим, а колелото неумолимо се върти. Благодаря ти, приятелко моя, и последно сбогом.

Отдръпна се и го погледна в очите.

— Обичам те, Бен. Вече нищо не може да ни раздели.

Той й отговори с още една целувка, по-силна и по-страстна.

Толкова дълго чакахме, толкова дълго — помисли си Карлин и усети, че сърцето й се изпълва с щастие. — Най-накрая сме двамата у дома.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.